ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 липня 2022 року           справа №200/15479/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року (повне судове рішення складено 23 грудня 2021 року в м. Слов`янську) у справі № 200/15479/21 (суддя в І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                       
                                                         УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позов вмотивовано тим, що позивач перебуває на обліку у відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Харківській області. З липня 2014 року управлінням страхові виплати були йому припинені, з підстав які йому не відомі. Вважаючи дії відповідача щодо не виплати страхових виплат протиправними, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права на отримання страхових виплат із цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Харківській області щодо припинення виплати страхових виплат позивачу з 01.07.2014.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити заборгованість зі страхових виплат ОСОБА_1 з 01.07.2014 по 01.07.2021.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач звернувся за призначенням страхових виплат лише у липні 2021 року, які йому з липня 2021 року призначено та виплачуються щомісячно. Відповідач страхові виплати позивачеві взагалі не припиняв.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Позивач  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Харківській області (61200, м. Харків, майдан Конституції, 1, Палац Праці, 3, код ЄДРПОУ: 41313928), у якому позивач отримує страхові виплати.
Тобто, відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV).
Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-XIV, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції звернув увагу, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти його права на отримання страхових виплат. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Також місцевий суд критично поставився до посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 1105-XIV, тому окружний суд не прийняв посилання представника відповідача на вказаний нормативно-правовий акт.
Отже, суд першої інстанції вважав недоведеною законність припинення виплати страхових виплат позивачу за період з 01.07.2014 по 01.07.2021.
З метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, місцевий суд вважав за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати страхових виплат позивачу з липня 2014 року та зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Харківській області нарахувати та виплатити заборгованість зі страхових виплат з 01.07.2014 по 01.07.2021.
Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
По-перше, в своєму рішенні судом першої інстанції встановлено як факт, що страхові виплати позивачу не нараховувались та не виплачувались в період з 01.07.2014 по 01.07.2021.
При цьому також зроблено посилання на те, що це не заперечується відповідачем.
Однак, вказане не відповідає матеріалам справи.
Так, у відзиві на позов відповідач зауважував, що позивачу вже були нараховані та виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01.07.2014 до 01.01.2016 за попереднім місцем обліку (у Торецькому відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області), на підтвердження чого до відзиву на позов був доданий лист Торецького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 23.11.2021 р. №37.01-03/1411.
Таким чином, місцевий суд необґрунтовано зобов`язав відповідача повторно нарахувати та виплатити позивачу щомісячні страхові виплати за період з 01.04.2014 по 31.12.2015.
По-друге, відповідач не припиняв позивачу страхові виплати з 01.07.2014. Страхові виплати були припинені не відповідачем, а Торецьким міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, і це припинення відбулося не з 01.07.2014, а з 01.01.2016 у зв`язку з закінченням строку дії виписки МСЕК.
Позивач звернувся до відповідача та був прийнятий на облік лише у липні 2021 року, тому відповідач не міг у 2014 році припиняти Позивачу будь-які виплати.
Отже, висновок Донецького окружного адміністративного суду про протиправність дій відповідача щодо припинення ОСОБА_1 страхової виплати з 01.07.2014 не відповідає дійсності, а такі позовні вимоги задоволенню не підлягали.
По-третє, відповідач не тільки не припиняв позивачу будь-яких виплат, а також і не обґрунтовував таке припинення, як зазначено в оскаржуваному рішенні, Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365. Цей нормативний акт взагалі не був згаданий у відзиві на позов.
По-четверте, як було зазначено у відзиві на позов, приймаючи позивача на облік у липні 2021 року, відповідач не мав законодавчих підстав здійснювати нарахування страхових виплат за період, що передував прийняттю на облік.
Так, згідно п.1 ч.1 ст. 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.
Частиною третьою цієї ж статті визначено, що якщо справи про страхові виплати розглядаються вперше по закінченню трьох років з дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня смерті годувальника, страхові виплати провадяться з дня звернення.
Відповідно до приписів ч.4 ст. 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.
Згідно ч.5 цієї ж статті страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.
Частиною шостою ст. 47 Закону № 1105-XIV передбачено, що страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.
Відповідно до ч.7 цієї ж статті якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
Відповідно до п. 3.2.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 року №11, якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку.
З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що у разі нез`явлення в органи медико-соціальної експертизи на повторний огляд у визначений для цього строк, страхові виплати припиняються. Якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю страхові виплати відновлюються з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, та лише в тому випадку, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її особою з інвалідністю в тому числі, за період, за який пропущено строк повторного огляду МСЕК.
Якщо страхові виплати особі з інвалідністю було припинено внаслідок нез`явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначених сум поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше трьох років.
Таким чином, право на страхові виплати нерозривно пов`язано із наявністю в особи статусу "особа з інвалідністю". При цьому, втрата статусу "особа з інвалідністю" у зв`язку із закінченням строку, на який встановлена інвалідність, є підставою припинення страхових виплат.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» від 21.03.1991 № 875-XII (далі - Закон № 875-XII) особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених  Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 2 Закону № 875-ХІІ визначено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.
Згідно ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» № 2961-IV від 06.10.2005 (далі - Закон №2961-IV), інвалідність - це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров`я України.
Відповідно до с. 7 Закону № 2961-IV, медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, причину, час настання, групу інвалідності, сприяють проведенню ефективних заходів щодо профілактики інвалідності, пристосування їх до суспільного життя.
Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. 1.9 наказу Міністерства охорони здоров`я України № 561 від 05.09.2011 "Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності" (ділі - Наказ № 561), огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, проводиться згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від З грудня 2009 року N 1317.
Відповідно до п. 1.12. Наказу № 561, датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (у відсотках) вважається день надходження до комісії документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.
Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюється до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.
Переогляд інвалідів з нестійкими, оборотними морфологічними змінами та порушеннями функцій органів і систем організму з метою визначення ефективності відновного лікування та реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться через 1-3 роки.
Якщо строк переогляду особи пропущено з поважних причин, інвалідність поновлюється МСЕК з дня її зупинення, але не більше ніж за три роки.
Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.
Отже, причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи.

За матеріалами справи, виплати позивачу були припинені Торецьким міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з 01.01.2016 у зв`язку з закінченням строку дії виписки МСЕК. 
Наступну виписку МСЕК, яка надавала позивачу право на отримання від Фонду соціального страхування України страхових виплат, позивач отримав 22.06.2021 (серії 12 ААА №098592, яка була видана йому безстроково, зі зміненим ступенем працездатності з 65% на 55%).
Як встановлено апеляційним судом, страхові виплати позивачу припинено з 01.01.2016 у зв`язку із закінченням строку інвалідності. Орган медико-соціальної експертизи  не визнавав позивача за період з 01.01.2016 (за який позивач просить сплатити йому страхові виплати) особою з інвалідністю.
З часу закінчення строку встановлення інвалідності МСЕК (з 01.01.2016) до моменту встановлення МСЕК (випискою від 22.06.2021 – а.с.39-40) факту інвалідності з 18.06.2021 пройшло більше трьох років, тому такому випадку щомісячна страхова виплата не продовжується, а призначається.
До позовної заяви представником позивача додано виписку із акта огляду МСЕК до довідки серії 10 ААА № 129551 Республіканської травматологічної МСЕК м. Донецька від 16.12.2015 (дата огляду - 16.12.2015, дата переогляду - 16.12.2017) про встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності (а.с.18).
При цьому, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії з січня 2016 року з наданням відповідної довідки МСЕК, у тому числі виданої на непідконтрольній території.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.
Оскільки позивач вказану довідку відповідачу не надавав разом з  заявою про призначення страхових виплат (а.с.37-38), у відповідача не виникав обов`язок її розгляду.
З огляду на викладене, суд погоджується з доводами апелянта про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати страхових виплат позивачу з 01.01.2016.
Отже, судом першої інстанції невірно встановлений факт існування у відповідача перед позивачем будь-якого обов`язку з нарахування та виплати щомісячних страхових виплат за період, що передував прийняттю на облік.
Відтак, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
У зв`язку з відмовою позивачеві в задоволенні позовних вимог, понесені ним судові витрати йому не відшкодовуються. Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області – задовольнити.
Рішення на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 200/15479/21 – скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Повне судове рішення – 05 липня 2022 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                      Т. Г. Гаврищук