УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 липня 2022 року
м. Київ
справа № 461/1102/21
провадження № 51-2037 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 
29 листопада 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2021 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року, 
ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 17 листопада 2020 року, приблизно о 16 год 30 хв., діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , шляхом обману ОСОБА_6 , зокрема з повідомленням останній неправдивих відомостей щодо потрапляння її доньки в ДТП, під приводом непритягнення останньої до кримінальної відповідальності та відшкодування шкоди учаснику ДТП, заволодів грошовими коштами потерпілої в сумі 95 000 грн, 3 900 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.11.2020 року становило 109 636 грн 08 коп, та 
1 200 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.11.2020 року становило 
39 889 грн 02 коп, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 
244 525 грн 10 коп, тобто вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілій.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
В обґрунтування зазначає, що зібраними у справі доказами не підтверджується винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, при цьому, на її думку, протокол пред`явлення особи для впізнання від 11.12.2020 року є недопустимим доказом. Стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою її клопотання про визнання вказаного протоколу пред`явлення особи для впізнання недопустимим доказам, а апеляційний суд в ухвалі не вмотивовано відхилив її доводи в цій частині.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». 
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі. Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення на підставі: 
- показань засудженого, який свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, при цьому пояснив, що погодився на пропозицію знайомого на ім`я ОСОБА_7 зайти до квартири потерпілої, який про свою мету не повідомляв та пообіцяв після цього гроші. У квартиру не заходив, стояв ззовні квартири, а коли з помешкання вийшов ОСОБА_7 , то передав йому грошові кошти в сумі 1500-2000 грн. Розуміє, що стосовно потерпілої було вчинено шахрайство, в якому він опосередковано приймав участь;
- показань потерпілої ОСОБА_6 , яка вказала, що невідома особа 17 листопада 2020 року повідомила їй по мобільному телефону про те , що її дочка потрапила в ДТП і для вирішення проблемних питань потрібно дати гроші задля непритягнення доньки до кримінальної відповідальності та відшкодування шкоди учаснику ДТП. Вона, будучи особою похилого віку, перебуваючи у стресовому стані, з переляку передала невідомому чоловіку 17 листопада 2020 року, приблизно о 17 год, грошові кошти в сумі 95 000 грн, 3 900 доларів США та 1 200 євро. В подальшому з`ясувалось, що інформація про участь дочки в ДТП була неправдивою і вона зрозуміла, що її обманули; 
- протоколів огляду цифрових носіїв інформації від 21 та 23 листопада 2020 року і протоколів додаткового огляду від 04 лютого 2021 року, на яких знаходяться відеозаписи з камер відеоспостереження. У судовому засіданні ОСОБА_5 підтвердив, що на кожному відеозаписі знаходиться саме він та його знайомий ОСОБА_7 ;
- протоколу пред`явлення особи для впізнання від 11 грудня 2020 року з додатком, в ході проведення якого свідок ОСОБА_8 (водій таксі) на наданих фотознімків впізнав ОСОБА_5 , як особу, яка 17 листопада 2020 року, приблизно о 16 год, їхала з ним як пасажир таксі до вул. Драгоманова у місті Львові;
- протоколу огляду предметів від 04 лютого 2021 року, відповідно до якого оглянуто цифрові носії інформації на яких збережено файли з роздруківками телефонних дзвінків, з яких слідує, що з абонентських номерів телефонів 
НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , якими користується ОСОБА_5 , заброньовано номер у готелі у м. Львові, здійснено дзвінки на абонентський номер НОМЕР_4 , яким користується водій таксі ОСОБА_8 , та 17 листопада 2020 року, у період з 17 год 32 хв. до 17 год 41 хв., проведено 5 вихідних дзвінків на абонентський номер НОМЕР_5 , яким користувалась потерпіла. Окрім цього, встановлено, що на абонентський номер, яким користується ОСОБА_6 , в цей же день, у період з 
15 год 41 хв. до 17 год 04 хв., відбулося декілька дзвінків із абонентського номеру НОМЕР_6 , яким користується невстановлена особа жіночої статі.
На підставі наведених доказів суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 та його знайомий на ім`я « ОСОБА_7 » 17 листопада 2020 року, протягом усього дня, постійно перебували разом у місті Львові, комунікували між собою, узгоджували свої дії, разом на таксі, яке викликав обвинувачений, приїхали до ОСОБА_6 , з якою спілкувався « ОСОБА_7 », і якому потерпіла передала кошти, а ОСОБА_5 знаходився неподалік квартири ОСОБА_6 . 
З урахуванням викладеногомісцевий суд дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого підтверджена повністю, що на переконання суду касаційної інстанції є правильним. 
Визнавши ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, місцевий суд відповідно до приписів ст. 65 КК України призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Не погодившись із вироком суду першої інстанції, захисник подала апеляційну скаргу.
За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам її касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5  у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
При цьому вказаний суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. 
Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання від 11 грудня 2020 року у зв`язку з невідповідністю вимогам ч. 2 ст. 228, ч. 1 ст. 231 КПК України, суд апеляційної інстанції, безпосередньо дослідивши його, обґрунтовано визнав такі доводи безпідставними, з чим погоджується і колегія суддів.
Окрім того, за змістом касаційної скарги захисником не наведено у цій частині аргументів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження.
Безпідставними є твердження захисника про залишення поза увагою судом першої інстанції клопотання про визнання вказаного протоколу пред`явлення особи для впізнання недопустимим доказам, з огляду на те, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, у нарадчій кімнаті при ухваленні вироку.
Як слідує зі змісту вироку суду першої інстанції, за наслідками оцінки доказів, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, у тому числі за критерієм допустимості, місцевий суд визнав протокол пред`явлення особи для впізнання від 11 грудня 2020 року допустимим доказом, про що вказано у вироку, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення правил оцінки доказів та залишення вказаного клопотання поза увагою.
Відповідно до вимог статей 50, 65, КК України ОСОБА_5 призначено покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Переконливих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року щодо останнього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3