ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2022 року
м. Київ
справа № 462/3660/19
провадження № 61-11776св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», в інтересах якого діє Бекерська Олена Іванівна, на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Ліуша А. І., та постанову Львівського апеляційного суду від 3 березня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Ванівського О. М., Курій Н. М., 
Мельничук О. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського міського комунального підприємства (далі - ЛМКП) «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову вказував, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго»; з 1 вересня 2007 року переведений на посаду машиніста котлів котлотурбінного цеху 4 розряду. Наказом № 124 від 23 лютого 2016 року його звільнено із займаної посади за власним бажанням.
Починаючи з січня 2010 року, і до червня 2015 року відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру. Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 23 грудня 2016 року у справі № 462/4833/16 стягнено з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь заборгованість з невиплаченої заробітної плати у розмірі 34 530,33 грн.
Крім того, рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 5 липня 
2017 року у справі № 462/2986/17 стягнено з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь заборгованість з надбавок та доплат у розмірі 17 343,38 грн, а рішенням цього ж суду від 24 січня 2019 року у справі № 462/6962/18 - компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати 
у розмірі 46 505,31 грн.
Посилаючись на правові підстави статті 117 КЗпП України позивач зазначав про обов`язок відповідача виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 24 лютого 2016 року до 11 квітня 
2019 року.
За таких обставин просив стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 171 970,40 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та 4 000 грн на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 23 вересня 
2019 року позов задоволено.
Стягнено з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 171 970,40 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 719,70 грн на відшкодування судового збору.
Суд першої інстанції виходив з того, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» при звільненні позивача не виплатило всіх сум, що належали йому від підприємства в день звільнення, тому з відповідача підлягає стягненню 171 970,40 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 24 лютого 2016 року до 11 квітня 2019 року. Місцевий суд врахував, що відповідач розрахунку вказаних сум не спростував та свого розрахунку суду не надав.
Постановою Львівського апеляційного суду від 3 березня 2020 року апеляційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго» залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 вересня 2019 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про існування правових підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність такого висновку обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Також суд апеляційної інстанції вказав про відсутність підстав для застосування принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У серпні 2020 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 3 березня 2020 року і направити справу на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року 
у справі № 761/9584/18 (провадження № 14-623цс18) про те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі, чи частково. Суди не врахували, що в силу специфіки формування фонду заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» підприємство не мало можливості сплатити недораховану заробітну плату за відсутності судового рішення про її стягнення.
Також вказує про неправильне застосування судами попередніх інстанцій 
статті 233 КЗпП України, оскільки після ухвалення Залізничним районним судом міста Львова рішення від 23 грудня 2016 року позивач дізнався про порушення свого права, тому саме з цього часу розпочав перебіг визначений вказаною статтею тримісячний строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору. На думку заявника, звернувшись до суду із позовом 
у червні 2019 року, ОСОБА_1 пропустив строк, визначений статтею 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Також вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних правовідносинах (відповідач 
ЛМКП «Львівтеплоенерго») у постанові від 10 березня 2020 року у справі № 462/2160/18, в якій колегія суддів касаційного суду погодилась із висновками апеляційного суду про необхідність зменшення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 2 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Підставою для відкриття касаційного провадження були доводи заявника про застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, провадження № 14-623цс18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді машиніста котлів котлотурбінного цеху з 2007 року до 2016 року. 23 лютого 2016 року відповідно до наказу № 124к 
від 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням.
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 23 грудня 2016 року стягнено з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої заробітної плати у розмірі 34 530,33 грн.
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 19 вересня 2017 року стягнено з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість за надбавками та доплатами за роботу у нічний час і у шкідливих умовах праці в розмірі 17 348,98 грн.
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 24 січня 2019 року стягнено з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 46 505,31 грн компенсації втрати частини заробітної плати.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої 
статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування спрямовано на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 
(провадження № 11-1210апп19).
Встановивши, що у зв`язку з порушенням відповідачем права ОСОБА_1 на отримання належних при звільненні сум, а саме заборгованості із невиплаченої заробітної плати у розмірі 34 530,33 грн, заборгованості за надбавками та доплатами за роботу у нічний час і у шкідливих умовах праці 
в розмірі 17 348,98 грн та 46 505,31 грн компенсації втрати частини заробітної плати, які стягнені на користь позивача рішеннями судів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахуванням судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/18 (провадження № 14-623цс18), виходячи з наступного.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності значною мірою спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному, розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаторний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно 
до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Врахувавши конкретні обставини цієї справи, які мають юридичне значення, зокрема, задоволення всіх позовів, предметом яких були вимоги щодо невиплаченої заробітної плати і надбавок, невиплаченої зарплати та визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року 
у справі № 761/9584/18 (провадження № 14-623цс18) критерії, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, що вказує про врахування судами вказаного висновку Великої Палати Верховного Суду. Крім того, за змістом вказаного висновку, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника є правом суду, а не його обов`язком.
Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги щодо пред`явлення позову з пропуском строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, оскільки такі доводи спростовуються висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 740/973/20 
(провадження № 61-10850св21) про те, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу».
У справі, що переглядається, остаточний розрахунок із позивачем проведено 
12 квітня 2019 року, тому, звернувшись із позовом у червні 2019 року, позивач не пропустив визначений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержанням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», в інтересах якого діє Бекерська Олена Іванівна, залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 3 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  В. В. Сердюк В. А. Стрільчук