ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 червня 2022 року 	м.Суми	

Справа №579/919/19 
Номер провадження 22-ц/816/443/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М. 
у присутності :
позивача - ОСОБА_1 та її представника – адвоката Котлубай Вячеслава Анатолійовича, 
відповідача – ОСОБА_2 та його представника – адвоката Кондратенка Михайла Івановича, 

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 30 листопада 2021 року, ухваленого у складі судді Моргуна О.В. у м. Кролевець Сумської області, повний текст якого складено 10 грудня 2021 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності,

                                                         в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з ОСОБА_2 з 19 лютого 1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти ними у 1997 році було придбано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який одноособово було зареєстровано за відповідачем. 
       Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу у спірному домоволодінні проживає та користується ним лише відповідач, а також недосягнення згоди щодо поділу спільно нажитого під час шлюбу майна, просила розділити між нею та відповідачем спільно нажите майно, визнавши за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 30 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2   в рівних частках по 1/2 частині за кожним.
Виділено в натурі ОСОБА_1 частину житлового будинку літ.«А-І» в АДРЕСА_1 : приміщення житлової 1-3 площею 9,7 м кв.; приміщення житлової 1-4 площею 7,4 м кв.; приміщення кухні площею 9,8 м кв.; згідно із варіантом № І судової будівельно - технічної та оціночно - будівельної експертизи та визнано за нею право власності на зазначене майно.
Виділено в натурі ОСОБА_2 частину житлового будинку літ.«А-І» в АДРЕСА_1 : приміщення житлової 1-2 площею 14,4 м кв.; приміщення кухні 1-1 площею 7 м кв.; сіни площею 4,6 м кв.; згідно із варіантом № І судової будівельно - технічної та оціночно - будівельної експертизи та визнано за ним право власності на зазначене майно.
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 улаштувати утеплення стін приміщення «І» , улаштувати перегородку у приміщенні «І» з утворенням приміщень площею 4,6 кв. м., та 9, 8 кв. м., демонтувати дверний блок та замурувати проріз між приміщеннями 1-1- та 1-4, демонтувати дверний блок та замурувати проріз між приміщеннями 1-2 та 1-3, виконати заходи по посиленню несучих конструкцій та переопирання балок перекриття. Розподіл горищного приміщення виконати по лінії розподілу житлового будинку  без зведення перегородок та з улаштуванням окремих лазів. 
Зобов`язано ОСОБА_1 улаштувати проріз та встановити віконний блок у приміщенні площею 9,8 кв. м., улаштувати у приміщенні площею 9,8 кв. м кухню, улаштувати проріз та встановити дверний блок між приміщеннями 1-3 та 1-4. 
ОСОБА_2 улаштувати у приміщенні 1-1 електрифіковану кухню. 
Кожній стороні обладнати квартири самостійними системами  електропостачання, опалення, іншими інженерними системами з дотриманням державних норм та правил проведення будівельних робіт.
Зазначені роботи виконати сторонам до 1 червня 2022 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію різниці вартості у частці виділеного майна в розмірі 484 грн. 60 коп.
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначене майно.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. та витрати на експертизу 7850 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, просив долучити до матеріалів справи довідки про розмір заробітної плати за 1994 – 1997 роки. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявленого ним клопотання про приєднання довідок про розмір його заробітної плати за період з 1994-1997 роки, якими підтверджується, що за кошти їх з позивачем сім`ї вони не мали змоги придбати спірний будинок. Вказує, що позивач в судовому засіданні 19 серпня 2021 року визнала факт придбання домоволодіння за кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала його родині, що підтвердили також і допитані в суді першої інстанції свідки. 
Зазначає, що твердження позивача про надання її родичами 20000 грн на придбання будинку не ґрунтуються на доказах. 
На переконання відповідача, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, так як вимог про виділ в натурі частки в спірному майні позивачем не заявлялося. Крім того, визначений судом строк виконання значних за обсягом будівельних та ремонтних робіт суттєво порушують його права. 
Вказує і на те, що судом першої інстанції при вирішення спору були неправильно застосовані норми матеріального права, а саме норми Сімейного кодексу України, тоді як на час придбання спірного домоволодіння діяли норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. 
Також наголошує на тому, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не були враховані правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 та постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15. 
Відповідач не погоджується також і з рішенням суду в частині розподілу судових витрат. 
Від позивача у встановлений апеляційним судом строк відзиву на апеляційну скаргу подано не було. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення   апелянта  та його представника  адвоката Кондратенка М.І., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги  ОСОБА_1  та її представника – адвоката Котлубай В.А.,  перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (після укладення шлюбу - ОСОБА_1 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 1994 року (а.с. 8, 9), який було розірвано рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 29 січня 2018 року, що не заперечується і сторонами. 
За змістом договору купівлі - продажу від 12 серпня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1801, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 зі згоди ОСОБА_5 продали ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в особі ОСОБА_8 трьохкімнатну квартиру в АДРЕСА_3 (а.с. 148).
13 вересня 1997 року за договорами купівлі - продажу, посвідченим державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 1-2187, сторонами придбано домоволодіння в АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку А-1 жилою площею 31,5 кв.м, сараю Б цегляного, літньої кухні В цегляної, погребу Пг, огороду, та земельну ділянку площею 600 кв. метрів, розміщену на землях Кролевецької міськради по АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 35, 36). Право власності на домоволодіння та земельну ділянку зареєстровано одноособово за ОСОБА_2 .
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 , складеному 19 травня 1993 року, домоволодіння складається з будинку літ.А-1, загальною площею - 52,9 м2, житловою площею - 31,5 м2, сіней 1 площею 14,4 м кв.; кухні 1-1 площею 7,0 м кв.; приміщення житлової 1-2 площею 14,4 м кв., приміщення житлової 1-3 площею 9,7 м кв., приміщення житлової 1-4 площею 7,4 м кв. (а.с. 119-126).
31 травня 2021 року складено висновок експерта за №1629/1257-1259 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, експертом визначено ринкову вартість домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що станом на дату складання висновку становить 167800 грн та запропоновано два можливі варіанти розподілу спірного домоволодіння (а.с. 87-98). 
Ухвалюючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, презумпція спільності майна відповідачем на доказах не була спростована. Судом не було встановлено також і підстав для відступу від засад рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. 
Виходячи з вимог щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, шляхом визнання житлового будинку за вказаною адресою спільною сумісною власністю сторін, здійснивши його поділ відповідно до варіанту 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2021 року. 
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що спірне домоволодіння було придбано 13 вересня 1997 року. 
Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття зазначеної квартири, а не Сімейним кодексом України, на норми якого помилково посилався суд першої інстанції.
Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення містяться в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час розгляду справи інстанційними судами, відповідачем не було надано належних допустимих та достатніх доказів які б підтверджували придбання спірного домоволодіння за його особисті кошти. Покази свідків такими доказами не являються. Зокрема, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про намір придбати домоволодіння за отримані від продажу 12 серпня 1997 року квартири по АДРЕСА_4 знають дише зі слів відповідача. Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебувають з ОСОБА_2 в родинних відносин та тому особисто заінтересовані в результатах розгляду справи. 
Колегія суддів звертає увагу і на те, що з договору купівлі-продажу від 12 серпня 1997 року слідує, що власниками квартири АДРЕСА_5 , яка була продана за 10042 грн, крім відповідача ОСОБА_2 , були ще ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Тобто, частка відповідача від продажу цієї квартири складала 2510 грн 50 коп., тоді як спірне домоволодіння та земельна ділянка, на якій він розміщений, були придбані за 9070 грн.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти отримані іншими співвласниками від реалізації квартири були подаровані ними відповідачу та використання цих же коштів для придбання спірного домоволодіння, матеріали справи не містять. 
Отримання сторонами коштів від своїх батьків для придбання ними спірного домоволодіння в інтересах сім`ї, а саме для проживання в ньому їх родини, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. 
Долучені до апеляційної скарги довідки, якими підтверджується розмір заробітної плати ОСОБА_2 у 1994 – 1997 роках (а.с. 176-180) також не спростовують висновків суду першої інстанції, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін. 
Таким чином, в зв`язку з помилковим застосуванням судом першої інстанції норм Сімейного кодексу України, які не поширюються на спірні правовідносини, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню с ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за нею права власності на Ѕ частину домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 . 
Також колегія суддів погоджується і з доводами апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог в частині здійснення реального розподілу спірного домоволодіння. 
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що  учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).
Частиною 2 ст.264 ЦПК України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач, посилаючись на положення ст. 372 ЦК України та неможливість спільного використання належного їм на праві спільної сумісної власності домоволодіння, просила розподілити між ними сумісно набуте майно, визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку , який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
З матеріалів цивільної справи вбачається, що ухвалою суду від 7 червня 2019 року було відкрите провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 7 серпня 2019 року про що повідомлено учасників справи, а отже розгляд даної цивільної справи здійснювався за правилами загального позовного провадження .
7 серпня 2019 року відбулось підготовче судове засідання за відсутності учасників справи і в порушення вимог, передбачених ст.ст. 49 , 197 ЦПК України уточнені позовні вимоги позивачем не заявлялись і питання про призначення експертизи не вирішувалось а ухвалою суду було закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду на 28 серпня 2019 року і лише в цьому судовому засіданні було призначено будівельно-технічну та оціночно –будівельну експертизу щодо визначення загальної дійсної вартості будинку та наявності технічної можливості поділу його в натурі. В той же час, як вже було встановлено судом, позивач до закінчення підготовчого засідання не заявляла вимоги про збільшення позовних вимог та поділ в натурі спільного майна подружжя.
За таких підстав , колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення місцевим судом вимог передбачених ч.2 ст.264 ЦПК України та вихід за межі позовних вимог при ухваленні оскаржуваного рішення суду .
Виходячи з вищезазначеного , колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду і в частині поділу в натурі спірного будинку між співвласниками, оскільки такі позовні вимоги позивачем заявлені не були.
В порядку передбаченому ст.141 ЦПК України , колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат понесених сторонами у справі та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 грн 00 коп. понесених судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,- 

                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 30 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 грн 00 коп. понесених судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 22 червня 2022 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Т. А. Левченко