УХВАЛА
6 червня 2022 року
м. Київ
справа № 1-36/2001
провадження № 13-24зво22
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачаОСОБА_1 ,  
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,  ОСОБА_20 
розглянула заяву про самовідвід судді Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_4 у провадженні за заявою засудженого ОСОБА_21 про  перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2001 року та ухвали Верховного Суду України від 29 січня 2002 року і 
ВСТАНОВИЛА:
За вироком Апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2001 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 29 січня 2002 року, ОСОБА_21 було засуджено за пунктами «г», «ж» ст. 93, ст. 17 та пунктами «г», «ж» ст. 93, ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 222 Кримінального кодексу України 1960 року до  покарання у виді довічного позбавлення волі.
Справа розглядалася за процедурою Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК 1960 року). 
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ, Суд, міжнародна судова установа) у рішенні від 24 лютого 2022 року в справі «Байло проти України» (заява № 21848/20) констатував порушення щодо заявника ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) через ненадання належної медичної допомоги під час тримання під вартою, а також у зв`язку з  довічним ув`язненням без перспективи звільнення. ЄСПЛ постановив, що  держава-відповідач повинна виплатити ОСОБА_21 7 500 євро у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, ОСОБА_21 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами згаданих вироку й ухвали, які просить скасувати і направити справу на новий судовий розгляд, звільнивши його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. 
Суддя Великої Палати ОСОБА_4 заявив на підставі ч. 4 ст. 55 КПК 1960 року самовідвід від участі в розгляді заяви ОСОБА_21 , зважаючи на те, що він брав участь у справі останнього під час її розгляду в суді першої інстанції.
Перевіривши заяву судді ОСОБА_4 та наявні у Верховному Суді матеріали, Велика Палата дійшла висновку про необхідність задоволення заяви на наступних підставах.
За приписами ч. 4 ст. 55 КПК 1960 року суддя, який брав участь у розгляді справи, не може брати участь у її перегляді судом найвищої інстанції, тобто Верховним Судом.
У силу ч. 1 ст. 56 КПК 1960 року за наявності підстав, передбачених статтями 54–55 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 КПК 1960 року, ч. 1 ст. 80 КПК за наявності підстав, передбачених статтями 54 і 55 КПК 1960 року та статтями 75–79 КПК, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
У заяві судді ОСОБА_4 йдеться про неможливість його участі у розгляді заяви ОСОБА_21 , оскільки він раніше у складі колегії суддів Апеляційного суду Львівської області розглядав справу заявника (№ 1-36/2001), щодо якого було постановлено вирок.
Зазначені в заяві судді факти підтверджуються наявними у Верховному Суді даними, відображеними у вироку Апеляційного суду Львівської області від  19  вересня 2001 року.
Отже, матеріали провадження містять обставини, які можуть викликати сумнів у  сторін стосовно об`єктивності, безсторонності та неупередженості судді ОСОБА_4 , що відповідно до статей 54, 55 КПК 1960 року, а також п. 4 ч. 1 ст.  75  КПК унеможливлює його участь у розгляді звернення ОСОБА_21 .
Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення у справі «Пероте Пеллон проти Іспанії» від 25 липня 2002 року (№ 45238/99)) та усталеною практикою Великої Палати (ухвали від 19 квітня, 7 червня, 26 жовтня 2021 року у провадженнях № 13-55зво21, 13-96зво21, 13-217зво21, справи № 1-6/2003, 1-24/2002, 1-15-2006 відповідно).
З урахуванням наведених обставин і законодавчих приписів Велика Палата вважає, що заява про самовідвід підлягає задоволенню з метою уникнення повторної участі судді ОСОБА_4 у розгляді справи та запобігання виникненню у  сторін сумніву стосовно об`єктивності, безсторонності й неупередженості суду. 
З огляду на викладене, керуючись статтями 55, 57 КПК 1960 року, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Заяву про самовідвід судді Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_4 задовольнити.
Відвести суддю ОСОБА_4 від участі у розгляді заяви засудженого  ОСОБА_21 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2001 року та ухвали Верховного Суду України від 29 січня 2002 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     ОСОБА_1 
Судді: 
ОСОБА_2                                           ОСОБА_12 
ОСОБА_3                                               ОСОБА_13 
ОСОБА_4                                                   ОСОБА_14 
ОСОБА_5                                                ОСОБА_15 
ОСОБА_6                                             ОСОБА_16 
ОСОБА_7                                             ОСОБА_17 
ОСОБА_8                                         ОСОБА_18 
ОСОБА_9                                       ОСОБА_19 
ОСОБА_10                                                 ОСОБА_20 
ОСОБА_11