ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3149/22 Справа № 184/1738/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі - Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Головне управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, посилаючись на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Бабовка Ахтирського району Сумської області на території СРСР, яке з часом стало територією незалежної України.
       В свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 від 25 січня 1965 року заявника, яке складене виконавчим комітетом Дмитрієвської сільської ради Ахтирського району Сумської області УРСР вказано, що місце його народження: с.Бабовка Ахтирського району Сумської області (територія сучасної України) УРСР, а за фактом його народження в книзі записів актів громадського стану про народження 25 січня 1965 року зроблено відповідний актовий запис №3. 
       У Свідоцтві про народження вказано, що його батько: ОСОБА_2 , національність - українець; та мати: ОСОБА_3 , національність - українка; зареєстровані були у Дмитрієвській сільській раді Ахтирського району Сумської області (на території сучасної України). 
       Заявник зазначав, що вважав та вважає себе саме українцем за національністю. Територія, де він народився, з часом стала частиною території незалежної України.
       У Свідоцтві про народження є відмітка, що йому було видано паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_2 від 25 листопада 1982 року.
       У Довідці №29 від 31 січня 2006 року, виданій виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Великописарівського району Сумської області, вказано, що він мав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_2 , виданого Великописарівським РВВС 25 листопада 1982 року.
       У вищевказаній довідці також міститься інформація, що він був прописаний у с.Братениця Великописарівського району Сумської області (на території сучасної України) в період з 21 січня 1983 року по 17 травня 1985 року, а 17 травня 1985 року вибув до м.Орджонікідзе Дніпропетровської області.
       Вказував, що у м.Орджонікідзе Дніпропетровської області на той час мешкали його дві рідні сестри - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також було чимало роботи за його спеціальністю. 
       Відповідно до Довідки від 24 листопада 2008 року, яка видана Київським РВ ХГУ ГУ МВС України в Харківській області вказано, що він звертався до даного відділення поліції за фактом втрати паспорту громадянина СРСР.
       Як вказано у Довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб №12 від 19 січня 2009 року, виданій головою квартального комітету №10 Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_1 з вересня 1995 року проживає в АДРЕСА_1 .
       Станом на вересень 2021 року у нього відсутній паспорт громадянина України, а також він не отримував реєстраційний номер облікової картки платника податків. Паспорт громадянина України ним не був отриманий у строки, визначені нормами чинного в той період законодавства України, бо він вів неналежний спосіб життя, зловживав алкоголем, працював неофіційно на сезонних роботах або працював у людей за усною домовленістю.
       Однак, він зробив належні висновки зі свого минулого життя, повністю перестав вживати спиртне, прагне знайти роботу, створити родину.
       Коли розпочалися події, що призвели до розпаду СРСР та утворення незалежної України, на прохання матері він вирішив усі свої трудові питання та приблизно у червні 1991 року прибув до с.Бабівка Великописарівського району Сумської області, де пробув до зими 1991 року (виїхав з території України приблизно на початку грудня 1991 року).
       Таким чином, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) він прийняв рішення постійно проживати на території України зі своїми батьками, а також - на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) він проживав в Україні і не був громадянином інших держав, а тому вважає, що він є громадянином України.
       З метою отримання паспорту громадянина України він звернувся до Покровського міського сектору Головного управління ДМС у Дніпропетровській області, де йому пояснили, що в актовому записі про його народження прізвище вказане як « ОСОБА_1 », а в Свідоцтві про народження - як « ОСОБА_1 (російською мовою; ОСОБА_1 або ОСОБА_1 )», а тому з метою отримання паспорта громадянина України йому необхідно надати оригінал судового рішення про встановлення юридичного факту щодо його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, а також надати судове рішення про встановлення факту належності йому Свідоцтва про народження. До моменту отримання паспорту громадянина України він не має змоги звернутись до відповідного відділу ДМС з будь-якою заявою про виправлення помилок чи неточностей в актовому записі про його народження, а внести виправлення в Свідоцтво про народження немає можливості, бо вже не існує держави, яка цей документ видала.
       У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а саме в період з червня 1991 року по грудень 1991 року; а також встановити факт належності йому свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 25 січня 1965 року, складеного виконавчим комітетом Дмитрієвської сільської ради Ахтирського району Сумської області УРСР, де вказано, що місце його народження: с.Бабовка Ахтирського району Сумської області УРСР, а за фактом його народження в книзі записів актів громадянського стану про народження 25 січня 1965 року зроблено відповідний актовий запис №3.
       Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ГУ ДМС у Дніпропетровській області, Південно-Східне Міжрегіональне Управління Міністерства Юстиції (м.Дніпро), ГУ ДПС у Дніпропетровській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення - задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а саме в період з червня 1991 року по грудень 1991 року. Встановлено факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 25 січня 1965 року, складеного виконавчим комітетом Дмитрієвської сільської ради Ахтирського району Сумської області УРСР, де вказано, що місце народження ОСОБА_1 : с.Бабовка Ахтирського району Сумської області УРСР, а за фактом ОСОБА_1 народження в книзі записів актів громадянського стану про народження 25 січня 1965 року зроблено відповідний актовий запис №3.
       Не погодившись з таким рішенням в частині встановлення факту постійного проживання на території України, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати в цій частині і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.
        ОСОБА_1 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       З огляду на те, що рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року оскаржується в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а саме в період з червня 1991 року по грудень 1991 року, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
       Так, відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Бабовка Ахтирського району Сумської області (територія сучасної України) на території СРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Дмитрієвської сільської ради Ахтирського району Сумської області 25 січня 1965 року, актовий запис №3. У Свідоцтві про народження вказано, що батько заявника: ОСОБА_2 , національність - українець, мати: ОСОБА_3 , національність - українка (а.с.19).
       Згідно довідки, виданої виконкомом Дмитрівської сільської ради Великописарівського району Сумської області 31 січня 2006 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно був прописаний в с.Братениця Великописарівського району Сумської області, паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Великописарівським РВВС 25 листопада 1982 року, з 21 січня 1983 року по 17 травня 1985 року. 17 травня 1985 року вибув у м.Орджонікідзе Дніпропетровської області (а.с.20).
       Згідно довідки, виданої Київським РВ ХГУ ГУМВС України в Харківській області 24 листопада 2008 року, ОСОБА_1 звертався до Київського РВ ХГУ ГУМВС України в Харківській області за фактом утрати паспорту громадянина СРСР. Даний документ в Київському РВ ХГВ ГУМВС України в Харківській області серед вилучених і знайдених не значиться (а.с.21).
       Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб №12 від 19 січня 2009 року, виданою головою квартального комітету Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області Реморчук Т.В., ОСОБА_1 , з вересня 1995 року проживає у АДРЕСА_1 (а.с.22).
       Факт того, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України з червня 1991 року по грудень 1991 року також було підтверджено наданими в судовому засіданні показаннями свідків.
       Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала показання, згідно яких повідомила, що ОСОБА_1 знає давно більше 15 років, він мешкає в м.Покров.
       Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надала показання, згідно яких повідомила, що ОСОБА_1 - її рідний брат. У 1991 році він був на території України і постійно проживав і проживає на даний час.
       Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала показання, згідно яких повідомила, що ОСОБА_1 знає давно. На даний час вони мешкають разом у цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_2 .
       Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надала показання, згідно яких повідомила, що ОСОБА_1 - її рідний брат. У 1991 році він проживав на території України, де мешкає і зараз. У 1991 році він на деякий час виїжджав з України на заробітки до Росії.
       Також судом першої інстанції установлено, що станом на вересень 2021 року без паспорта громадянина України ОСОБА_1 не може реалізувати своє право на працю, не може отримати соціальний захист, соціальні пільги та гарантії, визначені нормами чинного законодавства України, оскільки дані актового запису про народження щодо ОСОБА_1 не збігаються з даними, що вказані в Свідоцтві про народження, а саме: в актовому записі про народження заявника прізвище вказане як « ОСОБА_1 », а в Свідоцтві про народження - як « ОСОБА_1 (російською мовою: ОСОБА_1 або ОСОБА_1)».
       Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення вищезазначених юридичних фактів відповідає вимогам закону та інтересам заявника, встановлюється з метою отримання паспорта громадянина України та повністю доведено дослідженими доказами.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній апелянтом частині, виходячи з наступного.
       Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.
       Згідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.
       Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
       В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області посилається на те, що вимоги заяви ОСОБА_1 не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а саме в період з червня 1991 року по грудень 1991 року.
       Колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника, з наступних підстав.
       Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
       Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року (ч.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України).
       За ст.1 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.
       Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.
       У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
       У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
       Частиною 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
       Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
       Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
       Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
       Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
       Як зазначено заявником та не спростовано апелянтом, встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України має юридичне значення для встановлення факту належності йому свідоцтва про народження та для отримання ним паспорта громадянина України, оскільки станом на вересень 2021 року без паспорта громадянина України заявник не може реалізувати своє право на працю, не може отримати соціальний захист, соціальні пільги та гарантії, визначені нормами чинного законодавства України.
       Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що надані суду докази дозволяють зробити висновок, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а саме в період з червня 1991 року по грудень 1991 року; приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати, зокрема, право щодо набуття громадянства України; враховуючи, що іншим шляхом, окрім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, - колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення такої вимоги заяви.
       За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування у відповідній частині.
       Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення заяви, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
       Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином, оскільки доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм надана належна оцінка, при цьому, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - колегшією суддів не встановлено, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст.263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, відповідно до ст.141 ЦПК України, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
       Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова