ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22560/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 червня 2022 року                                                                          м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді                                                             Коротких А.Ю.,
суддів                                                                                Сорочка Є.О.,
                                                                                          Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-
                В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Апарат Верховної Ради України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України з наступною кількістю днів невикористаної відпустки:
5 скликання - з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року - 0,5 календарних днів щорічної основної відпустки (з 14,5 днів невикористаної відпустки компенсовано 14 днів);
6 скликання - з 26 листопада 2007 року до 12 грудня 2012 року - 26,5 календарних днів щорічної основної відпустки;
7 скликання -  з 13 грудня 2012 року до 27 листопада 2014 року - 14 календарних днів щорічної основної відпустки;
Позивач подала заяву від 07 липня 2021 року про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної їй суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.
Однак, листом від 04 серпня 2021 року №15/26-2021/255263 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Згідно з ч. 3 ст. 34 вказаного Закону помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
ОСОБА_1 працювала помічником-консультантом народного депутата за строковим трудовим договором на постійній основі і була прикріплена для кадрового та фінансового обслуговування саме до Апарату Верховної Ради України.
На виконання ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР було затверджено Положення про помічника-консультанта народного депутата України (далі - Положення).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 4.4 вказаного Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються    додаткові    відпустки, передбачені    ст. 4 Закону України "Про відпустки".
Судом першої інстанції встановлено, що натомість відповідач не погоджується з покладенням на нього обов`язку щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки. 
Механізм та можливість виплати такої компенсації на час звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата не були передбачені Законом України "Про статус народного депутата України". Такі правовідносини не були врегульовані також Положенням. 
Водночас ч. 3 ст. 2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених    статтею 24 цього Закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Положеннями ст. 83 Кодексу законів про працю України також передбачено, що заміна відпустки грошовою компенсацією не допускається, крім випадків звільнення    працівника, який не використав відпустки.
Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби, неодноразово розглядалися Верховним Судом.
Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470        Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. 
Враховуючи, що спеціальне законодавство на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата не врегульовувало питання виплати компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 2, 24 Закону України "Про відпустки", ст. 83 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Визначальним для вирішення цього спору є те, що положеннями трудового законодавства ОСОБА_1  гарантовано право на отримання грошової компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки у разі звільнення з роботи. 
Відповідач вважає, що у нього відсутній обов`язок проводити нарахування і виплату такої компенсації, оскільки всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів. Також відповідач наголошує на відсутності трудових відносин між ним та ОСОБА_1 . 
Надаючи правову оцінку зазначеним доводам, колегія суддів враховує, що позивача було прийнято на посаду помічника-консультанта народного депутата та звільнено з цієї посади саме на підставі наказів керівника Апарату Верховної Ради України. 
Позивача як помічника-консультанта народного депутата, який працював у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, було прикріплено для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, як це передбачено ч. 3 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України".
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обов`язок виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні оплачуваної відпустки при його звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата покладається саме на Апарат Верховної Ради України.
Колегія суддів враховує, що згідно з ч. 3 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Особливості оплати праці помічника-консультанта народного депутата України визначені в ст. 4.1 Положення, згідно з якою розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Зазначені норми права вказують на те, що народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата, встановленого Верховною Радою України, здійснює розподіл фонду саме заробітної плати помічників-консультантів та надає їм матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці" до складових заробітної плати належать:
-           основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;
-           додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;
-           інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з пп. 2.2.12 п. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 №5, суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час.
Таким чином, грошова компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта не була віднесена до виплат, розподіл яких здійснює народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата.
Відповідно до п. 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
До повноважень Апарату Верховної Ради України у сфері фінансового та матеріально-технічного забезпечення діяльності Верховної Ради України, згідно з пп.пп. 1, 5 п. 10 вказаного Положення належить, зокрема, забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, а також забезпечення в установленому порядку належних умов праці, соціально-побутових та житлових умов народних депутатів України, працівників Апарату.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу належить виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні оплачуваної відпустки за рахунок видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Колегія суддів наголошує також на тому, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану оплачувану відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріплених на законодавчому рівні у    Законі України "Про відпустки"    та    Кодексі законів про працю України, а її виплата не може ставитись у залежність від наявності відповідного фонду чи бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані    законом    виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.
У рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України    вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги позивача про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 26 листопада 2007 року по 29 серпня 2019 року є законним і обґрунтованим. 
Приймаючи рішення про задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці помічників-консультантів народного депутата, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, тому застосуванню підлягають норми ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Враховуючи невиплату позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню.
Разом з тим, зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні оплачуваної відпустки саме на підставі судового рішення не змінює правової природи такої виплати як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. 
Колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, відповідно до якої якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. 
У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата, яка полягає у несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані дні відпустки, в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України. 
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Коротких А.Ю.

Судді:                                                                                          Сорочко Є.О.

                                                                                                    Чаку Є.В.