Справа № 459/2176/21                        Головуючий у 1 інстанції: Дем"яновська Ю.Д. 
Провадження № 22-ц/811/4633/21                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія: 8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 грудня 2021 року, - 

ВСТАНОВИВ:

у липні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» про припинення права спільної власності, виділення частки майна в натурі та визнання права власності.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до договору дарування від 10 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського округу Вишневською Н.С., їй належить ідеальна частина розміром 31/1000 приміщення АДРЕСА_1 , площею 70.2 кв. м., що складається з: почекальні, площею 7.4 кв.м., кабінету, площею 21.0 кв.м., кладової, площею 5.9 кв.м., стерилізаційної, площею 6.0 кв.м., вмивальні, площею 1.7 кв.м., туалету, площею 2.0 кв.м., коридору, площею 6.7 кв.м., кабінету, площею 14.6 кв.м., ординаторської, площею 4.9 кв.м. Стверджує, що частка розміром 31/1000 приміщення АДРЕСА_1 , площею 70.2 кв. м. є відокремленою, має окремий вихід, відтак є технічна можливість її виділу в натурі. Зазначає, що наказом Управління містобудування та архітектури Червоноградської міської ради від 03 січня 2020 року змінено адресу об`єкта нерухомого майна з: АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення № 38. Вказує, що рішенням державного реєстратора речових прав на нерухоме майно зупинено розгляд її заяви про реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_3 , оскільки вищезазначений наказ не є підставою для реєстрації права власності, а договору про виділ у натурі частки зі спільного майна або відповідного рішення суду вона не надала. Звертає увагу, що співвласником приміщення є Державне підприємство «Львіввугілля», яке відмовило їй в укладенні нотаріально посвідченого договору про виділ в натурі частки зі спільного майна, що позбавило її права належно користуватися своєю власністю.Вважає, що виділ в натурі часток нерухомого майна, що є спільною частковою власністю можливий, якщо кожній із сторін буде виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, яка буде відповідати розміру їх часток у праві власності.
З наведених підстав, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:
-припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на ідеальну частку 31/1000 будинку АДРЕСА_2 , ,що становить 9/100 частин приміщення АДРЕСА_1 ;
-поділити приміщення АДРЕСА_1 , виділивши в натурі ОСОБА_1 ідеальну частку 31/1000 в будинку АДРЕСА_2 , що становить 9/100 частин приміщення АДРЕСА_1 ; 
-визнати право власності за ОСОБА_1 на окреме нежитлове приміщення, загальною площею 70.4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 . 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 зверталася до відповідача, як іншого співвласника спірного приміщення, з листом про добровільний розподіл приміщення на окремі частки та укладення договору про розподіл часток в натурі, однак відповідач не здійснив розподіл, надавши відповідь, що на даний час здійснити розподіл часток та укласти договір він не може. Зазначає, що поділ спільного майна можливий за спільною згодою між усіма співвласниками, а у разі недосягнення такої, поділ спільного майна відбувається за рішенням суду. Вважає, що наявна технічна можливість поділу приміщення АДРЕСА_1 , оскільки кожному зі співвласників може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, а самостійні об`єкти нерухомого майна відповідатимуть чинним будівельним нормам. Вказує, що власник майна має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд та вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено необхідності захисту права власності в судовому порядку, оскільки її право власності не заперечується відповідачем, відтак, звертаючись до суду з позовом, позивач фактично бажає замінити договірний спосіб припинення права спільної власності, не надавши доказів невизнання, порушення чи оспорення такого відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом першої інстанції встановлено, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 751.2 кв.м., належало на праві державної власності Державному підприємству «Львіввугілля» на підставі рішення виконкому Червоноградської міської ради від 24 листопада 2005 року № 339, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 08 грудня 2005 року, виданим виконкомом Червоноградської міської ради.
Судом першої інстанції встановлено, що підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №0163-НЗ/Л-Н від 11 січня 2010 року, посвідченого Правобережною товарною біржею, ДП «Львіввугілля» відчужило ОСОБА_3 нежитлове приміщення № 37, загальною площею 70.4 кв.м. що становить 31/1000 ідеальну частину від будинку АДРЕСА_2 , яке він набув у приватну власність.
Згідно з договором дарування від 19 жовтня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С., ОСОБА_3 , як продавець, передав ОСОБА_1 , як покупцю, (хоча сторонами договору дарування є дарувальник та обдарований), нежитлове приміщення № 37, загальною площею 70.4 кв.м, що становить 31/1000 ідеальну частину від будинку АДРЕСА_2 .
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141920668 від 19 жовтня 2018 року підтверджується, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 31/1000 частка будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 752.7 кв.м., а саме, нежитлове приміщення № 37, загальною площею 70.4 кв.м., що становить 31/1000 ідеальну частину від будинку.
Разом з тим, долученими до матеріалів справи письмовими доказами, безспірно підтверджується, що загальна площа нежитлового приміщення №37, яке є частиною житлового будинку АДРЕСА_2 , становить 752.7 кв.м, а набута ОСОБА_1 частина цього приміщення згідно з договором становить 70.4 кв.м, що у праві власності становить відповідно 9/100 частин від приміщення №37, а частка ДП «Львіввугілля» становить 91/100 приміщення №37.
А відтак, ОСОБА_1 на підставі договору дарування набула право не на приміщення АДРЕСА_1 в цілому, а лише його частину, що становить 9/100 цього приміщення, або 31/1000 у цьому житловому будинку.
Таким чином, нежитлове приміщення № 37, загальною площею 752.7 кв.м., яке належить на праві спільної часткової власності ДП «Львіввугілля» та ОСОБА_1 , є частиною будинку АДРЕСА_2 , їх частки у будинку становлять: частка ОСОБА_1 – 31/1000, частка ДП «Львіввугілля» - 301/1000.
Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 
Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 4 ст. 364 ЦК України). 
Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
З огляду на те, що ОСОБА_1 згідно договору дарування набула у власність 31/1000 ідеальну частину від будинку АДРЕСА_2 , співвласником якого вона є, і просить припинити її право спільної часткової власності у будинку, що становить 31/1000, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що незалучення до участі у розгляді справи інших співвласників унеможливлює задоволення позовних вимог. 
З висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 21 грудня 2019 року, складеного Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що за технічними показниками нежитлове приміщення є відокремлене, має окремий вихід і може бути виділене в натурі, як окреме нежитлове приміщення № 38 (а.с. 17).
В подальшому ОСОБА_1 звернулася до Управління містобудування та архітектури Червоноградської міської ради із заявою про зміну адреси вищезазначеного нежитлового приміщення. 
Наказом Управління містобудування та архітектури Червоноградської міської ради №16-42/02-20 від 03 січня 2020 року «Про зміну адреси об`єкта нерухомого майна» змінено адресу нежитлового приміщення № 37, загальною площею 70.4 кв.м.. що становить 31/1000 ідеальну частину від будинку АДРЕСА_2 з: « АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення № 37» на: « АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення № 38».
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
04 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Червоноградської міської ради Львівської області про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначаються Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.
Відповідно до п. 14 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у випадку подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Червоноградської міської ради Львівської області Вашків Ю.Я. № 58631056 від 09 червня 2021 року, зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 04 червня 2021 року, яку подала ОСОБА_1 для проведення державної реєстрації права приватної власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 у зв`язку з тим, що документи подані не в повному обсязі, а саме, заявником не долучено договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Роз`яснено заявнику, що у разі подання у встановленому законодавством порядку необхідних документів розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень буде відновлено.
23 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до ДП «Львіввугілля» з офертою укласти з нею договір про поділ в натурі спільного майна та посвідчити його нотаріально, а витрати по нотаріальному посвідченню даного договору нести в рівних частках.
Листом від 06 липня 2021 року № 6.3/1197 ДП «Львіввугілля» повідомило ОСОБА_1 про те, що при переході права власності на частину приміщення № 37, що становить 31/1000 від будинку АДРЕСА_2 до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2010 року № 0163-НЗ/Л-Н реєстратором БТІ була допущена помилка при внесенні даних в Реєстр прав власності на нерухоме майно, тому ДП «Львіввугілля» необхідно здійснити виправлення технічної помилки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а після внесення відповідних виправлень, ОСОБА_1 буде додатково повідомлено. 
З довідки № 3243 від 15 червня 2021 року, виданої КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», вбачається, що при проведенні перереєстрації права власності на частину приміщення № 37, що становить 31/1000 від будинку АДРЕСА_2 , що була відчужена на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Правобережній товарній біржі 11 січня 2010 року за реєстраційним номером № 0163-НЗ/Н-Л, реєстратором БТІ допущено технічну помилку, а саме у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 13112947 виконано перехід права власності від ДП «Львіввугілля» до ОСОБА_3 на частку в цілому, а не на частину. Тому було погашено документ про право власності за ДП «Львіввугілля» в цілому, а не на частину вказаного приміщення. Станом на 31 грудня 2012 року приміщення АДРЕСА_1 зареєстроване: 
-9/100 частин від приміщення або 31/1000 частина від будинку – за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Правобережній товарній біржі 11 січня 2010 року за реєстраційним номером № 0163-НЗ/Н-Л; 
-91/100 частина від приміщення або 301/1000 частина від будинку – за ДП «Львіввугілля» на праві господарського відання на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Червоноградської міської ради Львівської області 08 грудня 2005 року відповідно до рішення № 339 від 24 листопада 2005 року.
Отже, ДП «Львіввугілля» не відмовило позивачу в укладенні договору про поділ в натурі спільного майна, а лише відтермінувало вирішення питання щодо укладення договору до внесення виправлень до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо розміру частки, на яку перейшло право власності до ОСОБА_3 , що спростовує доводи позивача про відмову відповідача укласти договір про поділ майна та позбавлення її права користуватися своєю власністю.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ДП «Львіввугілля» не заперечує право власності ОСОБА_1 на 31/1000 частку будинку АДРЕСА_2 , що становить 9/100 приміщення №37 у цьому будинку, жодним чином не порушує право ОСОБА_1 , не заперечує щодо укладення договору про реальний поділ приміщення, щодо виділу в натурі частки з приміщення АДРЕСА_5 , що свідчить про можливість позасудового врегулювання спору.
Підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення № 38, загальною площею 70.4 кв.м. що становить 31/1000 ідеальну частину від будинку АДРЕСА_2 , стало неподання нею в повному обсязі документів, необхідних для проведення реєстрації, а саме: договору про поділ спільного майна, договору про виділ у натурі частки зі спільного майна або відповідного рішення суду, а також документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, відтак у разі подання зазначених документів розгляд заяви підлягає відновленню на підставі рішення державного реєстратора.
Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
Враховуючи те, що право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення № 38, загальною площею 70.4 кв.м. що становить 31/1000 ідеальну частину від будинку АДРЕСА_2 , не заперечується та не оспорюється відповідачем, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем повністю визнано позовні вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки визнання відповідачем позовних вимог не є безумовною підставою для задоволення позову, враховуючи те, що, вирішуючи спір по суті, суд повинен дослідити матеріали справи, надати належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з врахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно із факту визнання позову відповідачем. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 грудня 2021 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк