Справа № 466/10752/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3734/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 60

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       17 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Матяш С.І.
з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 
розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року в складі судді Єзерського Р.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Левченко Людмили Гордіївни, ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -
встановив:
У грудні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ЛевченкоЛ.Г., ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, у якій позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила визнати за ОСОБА_1 право власності на наступне нерухоме майно: 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 і прилеглих до нього господарських споруд: сарай (позначений в технічному паспорті під літ. Г, Ж), погріб (позначений в технічному паспорті під літ. ПГ (Ж), літня кухня (позначена в технічному паспорті під літ. З); в цілому на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1290 га, кадастровий №4610166300:07:003:0274; в цілому на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0784 га, кадастровий №4610166300:07:0036:0273, які набуті в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Вилучити із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016 (зареєстрованого в реєстрі за №31) та запису в ДРРП про реєстрацію речового права на підставі сказаного Свідоцтва про спадщину, оформлених приватним нотаріусом ЛМНО Левченко Л.Г., щодо засвідчення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування по смерті ОСОБА_8 відомості про включення до обсягу спадкового майна по смерті ОСОБА_8 літньої кухні (позначеної в технічному паспорті на будинок та у свідоцтві про спадщину під літ.З) та приміщення кладової (комори) площею 9,8 кв.м у будинку АДРЕСА_1 (позначеної в технічному паспорті на будинок під інд. IV) (т. 2 а.с. 205-208).
У судовому засіданні 29 вересня 2021 року представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_9 звернулася з клопотанням про залишення даної цивільної справи без розгляду на підставі ст. 44 ЦПК України.
В обґрунтування клопотання покликалася на те, що позов ОСОБА_1 містить ознаки подання заяви для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, подання завідомо безпідставного позову, що згідно із ст. 44 ЦПК України є зловживання процесуальними правами, зокрема, щодо позовної вимоги про вилучення зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016р. та запису в ДРРП відомостей про літню кухню та приміщення кладової (комори).
Зазначає, що згідно із ст. 16. ЦК України не передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як вилучення з тексту правочину записів. Способом захисту, передбаченим ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним.
ОСОБА_1 вже зверталась з позовом до ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса ЛМНО Левченко Людмили Гордіївпи про захист права власності шляхом визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 січня 2016 року (Справа №466/6779/16-ц),
Підставою для скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом по справі №466/6779/16-ц вважала те, що при оформленні оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом до успадкованої ОСОБА_4 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 було неправомірно включено приміщення кладової площею 9.23 кв.м. та літньої кухні.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2017 року по справі № 466/6779/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса ЛМНО Левченко Людмили Гордіївни про захист права власності шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016 року, оформленого приватним нотаріусом ЛМНО Левченко Л. Г. і зареєстрованого у реєстрі за № 31 відмовлено. 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2017 залишено без змін.
Таким чином, позовна вимога, яка зазначена у заяві про зменшення позовних вимог до позову у справі № 466/10752/15-ц, є частиною позовної вимоги позову про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право па спадщину за заповітом від 28.01.2016, щодо якого вступило у силу рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2017 року у справі № 466/6779/16-ц, відтак є тотожною позову про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право па спадщину за заповітом від 28.01.2016.
Отже, позовна вимога про вилучення зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016 та запису в ДРРП відомостей про літню кухню та приміщення кладової (комори) містять ознаки подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин та є зловживанням процесуальними правами.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, звертає увагу, що передумовою вимог щодо скасування свідоцтва про право на спадщину має бути в обов`язковому порядку неможливість особи оформити спадкові права в досудовому порядку, і така неможливість (порушення права) має бути підтверджена належними та допустимими доказами. У матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази щодо позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, і зокрема відсутня постанова приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. про відмову у вчиненні нотаріальних дії.
У спадковій справі після смерті ОСОБА_10 немає заяви позивача ОСОБА_1 про видачу свідоцтв про право на спадщину, а отже позивач не зверталась до нотаріуса про вчинення нотаріальних дій.
У матеріалах справи наявна не постанова, а копія листа-відповіді приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. про неможливість видачі Свідоцтв про права на спадщину на земельні ділянки, оскільки не подані Державні акти про право власності на земельні ділянки на померлу ОСОБА_6 , проте така відповідь є лише інформуванням, а не відмовою у вчиненні нотаріальних дій, оскільки для відмови особа повинна звернутись для вчинення нотаріальних дій. Щодо житлового будинку АДРЕСА_1 взагалі немає жодної відмови у вчиненні нотаріальних дії та жодної інформації.
Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_1 додала копії Держаних актів на право власності на землю за померлою ОСОБА_6 до позовної заяви у даній справі, вищевказані Державні акти про право власності на земельні ділянки були подані ОСОБА_1 при реєстрації у ДРРП за нею права власності на земельні ділянки на підставі ухвали Шевченківського районного суду від 04 травня 2016 року, якою визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 28 березня 2016 року (це підтверджує Витяг про скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 ), що вказує на те, що ОСОБА_1 умисно не подала нотаріусу правовстановлюючі документи, хоча вони були у неї в наявності, і зараз ОСОБА_1 має умови для отримання документів на спадщину у приватного нотаріуса, без звернення до суду.
За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, а відсутність належних та допустимих доказів по справі є підставою для відмови у позові, що вказує на безпідставність позову ОСОБА_1 .
Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_9 про залишення позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Левченко Людмили Гордіївни, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та зустрічної позовної заяви за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Львівської міської ради про скасування та визнання нечинним рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 30 травня 1996 року №227 без розгляду на підставі ст. 44 ЦПК України – задоволено.
Позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Левченко Людмили Гордіївни, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та зустрічну позовну заяву за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Львівської міської ради про скасування та визнання нечинним рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 30 травня 1996 року №227 – залишено без розгляду.
Ухвалу суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає ухвалу незаконною, постановленою з порушенням норм чинного законодавства та обставин даної справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що між сторонами даної справи мав місце інший судовий спір, який стосувався визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016 з підстав пропуску ОСОБА_4 строку на прийняття спадщини, однак у задоволенні відповідного позову було відмовлено.
У даній справі не оспорює правомірність оформлення зазначеного вище Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016, а просить вилучити із складу спадкового майна, одержаного ОСОБА_11 , відомості про включення до обсягу спадкового майна літньої кухні та приміщення кладової будинковолодіння АДРЕСА_1 . При цьому, підставою даного позову зазначає безпідставне включення до загальної маси спадкового майна приміщень кладової та літньої кухні, які, на її думку, мали б бути успадковані лише нею.
Враховуючи наведене, предмет і підстава цього позову є іншими ніж були предметом розгляду у судовій справі № 466/6781/16, однак суд такої обставини не врахував.
Звертає увагу, що в матеріалах справи наявна відмова приватного нотаріуса Косаревич О.О. з приводу неможливості видачі їй свідоцтва про право на спадщину, зокрема на земельні ділянки, а оформити свідоцтво про право на спадщину на будинок без оформлення права на землю неможливо.
Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.
Інші учасники справи відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г. будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд виходив з того, що позивачкою подано завідомо безпідставний позов. 
Зокрема, викладені у позовній заяві вимоги, а саме про вилучення зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016 та запису в ДРРП відомостей про літню кухню та приміщення кладової (комори) вже вирішено судом, щодо вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, то позивачкою не подано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження своїх позовних вимог, що, на думку суду, свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.
Таким чином, враховавши вищевикладене та положення п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, суд прийшов висновку, що подання до суду даного позову суперечить завданню цивільного судочинства і є зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, тому залишив позов без розгляду.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке. 
Залишення заяви без розгляду є формою закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення суду.
Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією із засад (принципипів) цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України).
ЦПК України зобов`язує суд вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України).
Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного розгляду є виключно процесуальне питання, від вирішення якого залежить можливість продовження розгляду даної справи судом першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги та не надає правової оцінки доводам апеляційної скарги та обставинам справи, щодо суті правовідносин між сторонами, як і наявності підстав для прийняття інших процесуальних рішень судом першої інстанції, оскільки таким може бути надана правова оцінки лише під час вирішення спору (позову) по суті.
Як зазначено вище, за змістом частини третьої статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Враховуючи наведені норми закону, колегією суддів не встановлено під час розгляду цієї справи, зловживань процесуальними правами з боку позивачки ОСОБА_1 , як і не встановлено того, що спір виник внаслідок неправильних дій останньої.
Зокрема, учасниками справи не заперечено та неспростовно існування між сторонами спору.
Так, колегією суддів встановлено, що у липні 2016 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса ЛМНО Левченко Л.Г. про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Левченко Л.Г.(зареєстроване в реєстрі за № 31) виданого ОСОБА_4 на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 22 березня 2017 року справа № 466/6779/16-ц   у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса ЛМНО Левченко Людмили Гордіївни про захист права власності шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016 року, оформленого приватним нотаріусом ЛМНО Левченко Л. Г. і зареєстрованого у реєстрі за № 31 відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22 березня 2017 року залишено без змін.
Натомість, у даному спорі  ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г., ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та вилучення відповідних записів із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2016 (зареєстрованого в реєстрі за №31) та запису про реєстрацію речового права.
Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меншаков проти України» № 377/02 (п.52 рішення від 08 квітня 2010 року), суд повторює, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Суду включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом.
Більше того, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, законодавець, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.
Таким чином, добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.
Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 543/408/17.
Враховуючи зазначене, сам факт подання позову ОСОБА_1 , яка звернулася до суду із відповідними вимогами, не може свідчити про завідомо безпідставність такого чи очевидно штучний характер.
Більше того, встановивши безпідставність позовних вимог, суд наділений повноваженнями на прийняття відповідних рішень у зв`язку з цим.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про залишення позову без розгляду у зв`язку із безпідставністю такого чи зловживанням процесуальними правами, шляхом подання відповідного позову.
За відсутності таких підстав, зловживання правом у передбаченій п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України формі, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, має враховуватися судом лише при вирішенні такого позову по суті.
В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Так, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що залишення позову без розгляду, який перебуває на розгляді суду понад п`ять років, у зв`язку з безпідставністю такого чизловживанням процесуальними правами, у спосіб подання відповідного позову, не є гнучким встановленням обмежень доступу до суду і свідчить про надзвичайний формалізм та помилковість висновків суду.
Встановлені колегією суддів факти щодо допущення процесуальних порушень судом першої інстанції свідчать про підставність доводів апеляційної скарги та як наслідок необхідність скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Разом з цим, оскільки повноваження апеляційного суду чітко визначені у ст. 374 ЦПК України і до таких не належить право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у іншому складі, відповідна вимога апеляційної скарги задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 18 травня 2022 року.
Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

       С.М. Копняк