ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року	Львів	Справа № 380/14907/21 пров. № А/857/5563/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді                                                  Кушнерика М.П.
суддів                                                                       Курильця А.Р.,  Мікули О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року з питань встановлення судового контролю, прийняту суддею Ланкевич А.З. в м.Львові, у справі № 380/14907/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов"язання вчинити дії,-

                                                       В С Т А Н О В И В:

16 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить  встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України у Львівській області строк для подання звіту про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року у справі № 380/14907/21. 
В обґрунтування заяви посилається на те, що вищезазначене рішення від 22.11.2021 року набрало законної сили, однак станом на 16.02.2022 року таке не виконано відповідачем, що зумовило звернутись до суду з даною заявою.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року у справі № 380/14907/21 задоволено.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подати у двадцятиденний строк з дня отримання вказаної ухвали звіт про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року у справі № 380/14907/21.
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не погоджуючись з даною ухвалою, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні заяви відмовити.
В обґрунтування вимог посилається на те, що встановлення судового контролю є правом суду, яке застосовується залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними доказами. Заявником не надано доказів невиконання чи ухилення відповідача від виконання рішення. Пенсійним органом вжито всіх заходів для виконання вищевказаного судового рішення.
Відзиву на апеляційну скаргу не находило, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року задоволено частково позов ОСОБА_1 , а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача відповідно до довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України від 19.07.2021 року № 11/5502-с про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії з урахуванням окладу за посадою, військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.04.2019 року перерахунок та виплату пенсії позивача відповідно до довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України від 19.07.2021 року № 11/5502-с про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії з урахуванням окладу за посадою, військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.
Рішення не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили 23 грудня 2021 року.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст. 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічна норма закріплена в ст. 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.
Разом з тим, інститут судового контролю полягає у здійсненні судом саме контролюючої функції по відношенню до суб`єкта владних повноважень з дотримання ним принципу обов`язковості судового рішення.
Отже, під час вирішення питання про наявність підстав для встановлення судового контролю, суд має надати правову оцінку доводам позивача, зокрема, щодо невиконання відповідачем - суб`єктом владних повноважень рішення суду, яке набрало законної сили.
Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Апеляційний суд зазначає, що законодавцем передбачена можливість установлення судового контролю вже після ухвалення рішення у справі, оскільки підставою є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача.
Водночас, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.
Відповідно до загального правила, встановленого ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках - на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються спеціальним законом.
Відповідно до ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд враховує, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного 15.01.2010 року, констатовано систематичне невиконання в Україні рішень національних судів. З огляду на суть порушення суд зобов`язав державу, зокрема, невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту (або комплекс таких засобів), який би забезпечив адекватний та достатній захист від невиконання або затримки у виконанні рішення національного суду, за виконання якого вона несе відповідальність відповідно до принципів, встановлених практикою Європейського суду з прав людини.
У рішенні від 07.05.2002 року у справі "Бурдов проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що у контексті ст. 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова "судового розгляду".
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 року у справі «Півень проти України» судом вказано, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.
Крім того, у рішенні від 17.05.2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані ст. 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.
Отже, згідно судової практики Європейського суду з прав людини, зазначеної вище, право на судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.
Судом встановлено, що станом на час подання заяви про встановлення судового контролю рішення суду в частині «зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.04.2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України від 19.07.2021 року № 11/5502-с про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії з урахуванням окладу за посадою, військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум» не виконано.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що з часу набрання законної сили рішенням суду до звернення позивача із даною заявою, пройшло два місяці. Позивач не скористався своїм правом звернення до виконання рішення суду відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а звернувся безпосередньо до суду із заявою про встановлення судового контролю. 
Колегія суддів вважає, що встановлення судового контролю є передчасним і необгрунтоване судом, як і сама заява ОСОБА_1 про встановлення судового контролю, а носить загальний характер такого застосування, що колегія суддів вважає безпідставним за даних обставин. 
За таких обставин, з врахуванням положень статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції задовольняючи заяву про встановлення судового контролю неповно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення даного питання, а тому ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та в задоволенні цієї заяви відмовити.
   
        керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

                                                               П О С Т А Н О В И В:

      апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - задоволити.
Скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року з питань встановлення судового контролю, у справі № 380/14907/21, та прийняти постанову, якою в задоволенні заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула