ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3414/22 Справа № 202/4967/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Нью Файненс Сервіс", про визнання кредитного договору недійсним та таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Ідея Банк" (далі - АТ "Ідея Банк"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Нью Файненс Сервіс" (далі - ТОВ "Нью Файненс Сервіс"), про визнання кредитного договору недійсним та таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява, мотивована тим, що 15 вересня 2014 року між ним та АТ "Ідея Банк" був укладений кредитний договір № Z03.199.72104. Відповідачем не було виконано свої зобов`язання за договором та не надано договірну суму. В свою чергу, ним сумлінно виконувалися зобов`язання за договором та по лютий 2019 року сплачувалися грошові кошти відповідачу, який, як з`ясувалося, ще в 2015 році на підставі договору факторингу відступив право вимоги третій особі.

Позивач вважав, що відповідач порушив пункт 4.2.4 кредитного договору, відповідно до якого банк не має права без належного повідомлення передати третім особам право вимоги. Будь-які вимоги про стягнення з нього боргу є безпідставним, а договір факторингу № 31/12-2 від 31 грудня 2015 року, укладений між АТ "Ідея Банк" та ТОВ "Факторингова компанія "Рантьє" та договір факторингу № 28/02-1 від 28 лютого 2017 року, укладений між ТОВ "Факторингова компанія "Рантьє" та ТОВ "Фінансова компанія "Серет" (в подальшому - ТОВ "Нью Файненс Сервіс") є фактично неукладеними.

Позивач посилався, що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України недодержання вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, має наслідком недійсність правочину.

А тому, за своїм змістом та обставинами укладення кредитний договір № Z03.199.72104 від 15 вересня 2014 року не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним.

Також зазначав, що відповідно до частини третьої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Частиною другою статті 517 ЦК країни передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредитору до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Крім того, відповідно до статті 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним та таким, що не підлягає виконанню кредитний договір № Z03.199.72104 від 15 вересня 2014 року, укладений між ним та АТ "Ідея Банк".

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог її довірителя.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 15 вересня 2014 року між АТ "Ідея Банк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № Z03.199.72104, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в розмірі 100 000,00 грн. на строк 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 3 % річних від залишкової суми кредиту та плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,3 % від початкової суми кредиту.

В подальшому, 31 грудня 2015 року між АТ "Ідея Банк" та ТОВ "Факторингова компанія "Рантьє" був укладений договір факторингу № 31/12-2, відповідно до якого банк відступив факторинговій компанії право вимоги за кредитним договором № Z03.199.72104, укладеним із позивачем.

Крім того, 28 лютого 2017 року між ТОВ "Факторингова компанія "Рантьє" та ТОВ "Фінансова компанія "Серет" був укладений договір факторингу № 28/02-1, відповідно до якого право вимоги на кредитним договором № Z03.199.72104 відступлено ТОВ "Фінансова компанія "Серет", назву якого згодом змінено на ТОВ "Нью Файненс Сервіс".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, оскільки договір укладений в письмовій формі, скріплений підписом позивача, який частково здійснював погашення заборгованості за наданим кредитом, й доказів протилежного суду не надав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тобто, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що «договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. […] Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. Судами встановлено, що за результатами торгів ПАТ "Банк Форум" (первісний кредитор), який перебуває у процедурі ліквідації, та ПЮФ "Центр юридичної допомоги "Дігест" (новий кредитор) укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 958-Ф, за яким банк шляхом продажу відступив ПЮФ "Центр юридичної допомоги "Дігест" право вимоги за кредитним договором, договором поруки та іпотечним договором. У пункті 1.2 договору сторони встановили, що жодне з положень договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором. Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ "Банк Форум" визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації. Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу. […] Відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2021 року у справі № 711/3008/20 (провадження № 61-1719св21).

Водночас, відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на наявні в матеріалах даної цивільної справи докази виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачу інформації про умови отримання кредиту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правові підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним - відсутні, адже сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним та направлене на настання наслідків, передбачених таким договором, а тому він є укладеним відповідно до норм чинного законодавства.

З матеріалів справи убачається, що при укладенні кредитного договору позивач був ознайомлений із умовами договору, про що свідчить його підпис у кредитному договорі. З часу укладення кредитного договору позивач частково виконував його умови та не вважав його недійсним.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про недоведення надання відповідачем кредитних коштів позивачу спростовуються наявними в матеріалах справи оригіналами меморіальних ордерів від 15 вересня 2014 року по перерахування банком на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 100 000,00 грн., які, в свою чергу, були перераховані в сумі 69 391,03 грн. та в сумі 19 893,79 грн. на інші рахунки позивача, а також в сумі 10 715,18 грн. - в рахунок сплати страхового платежу (а.с.142-145). Факт отримання позивачем кредиту також підтверджується сплатою позивачем протягом певного періоду грошових коштів у рахунок повернення кредиту, що підтверджується випискою по банківському поточному рахунку № НОМЕР_1 (а.с.136). Крім того, видача кредитних коштів відноситься до виконання договору та сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав на виконання ухвали суду першої інстанції витребувані докази, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовується матеріалами справи.

Як убачається з матеріалів справи, АТ "Ідея Банк" на виконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року надало суду належним чином завірені: виписки по транзитних рахунках ОСОБА_1 ; копію договору факторингу № 31/12-2 від 31 грудня 2015 року; копію витягу з Додатку № 2 - Акт приймання-передачі прав вимоги до боржників до договору факторингу № 31/12-2 (а.с.74-79).

Також, ТОВ "Нью Файненс Сервіс" надало суду оригінали меморіальних ордерів від 15 вересня 2014 року по перерахування банком на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 100 000,00 грн., які, в свою чергу, були перераховані в сумі 69 391,03 грн. та в сумі 19 893,79 грн. на інші рахунки позивача, а також в сумі 10 715,18 грн. - в рахунок сплати страхового платежу (а.с.142-145).

Щодо посилання позивача на відступлення прав вимоги за кредитним договором без його повідомлення та згоди як боржника, то колегія звертає увагу, що за положеннями статей 516, 517 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, заміна кредитора у зобов`язанні не припиняє самого зобов`язання та не впливає на дійсність основного правочину.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за договором факторингу, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості. Сам по собі факт укладення договору факторингу не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в цьому договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 не доведено, що договором факторингу № 31/12-2 від 31 грудня 2015 року порушено його права, з підстав заявлених у позові.

Крім того, відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Однак, позивач не надав належних доказів на підтвердження виконання в повному обсязі умов кредитного договору ані первісному, ані новому кредитору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту недійсності спірного договору та порушення його прав або ж факту протиправної поведінки відповідача, тоді як, відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, колегія суддів звертає увагу, що на час звернення позивача до суду з цим позовом усі права кредитора за кредитним договором № Z03.199.72104 від 15 вересня 2014 року належать третій особі - ТОВ "Нью Файненс Сервіс", договір факторингу № 28/02-1 від 28 лютого 2017 року, відповідно до якого вказане товариство набуло право вимоги за цим кредитним договором, недійсним не визнаний.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко