Ухвала                               
 
27 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 204/525/21
провадження № 61-17598св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про стягнення боргу
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Красногвардійського районного суду                                             м. Дніпропетровська від 02 червня 2021 року у складі судді Токар Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів як спадкоємців боржника на свою користь заборгованість за кредитним договором від 10 листопада 2006 року в розмірі               8 532,22 грн.
На обґрунтування заявлених вимог банк зазначав, що  10 листопада 2006 року між банком і ОСОБА_3 укладено договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 
У зв`язку з тим що ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на дату смерті, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 , позичальник мала заборгованість за договором у сумі 8 532,22 грн. 
Відповідачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, до складу якої входять, зокрема, кредитні зобов`язання померлої. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємців права на спадщину. 
21 вересня 2020 року банк направив спадкоємцям лист-претензію, якою  пред`явив свої вимоги щодо сплати боргу, однак відповідачі не вчинили жодних дій для врегулювання цього питання.
Оскільки спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, позивач просив позов задовольнити.
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 02 червня  2021 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених банком позовних вимог.  
Дніпровський апеляційний суд постановою від 28 вересня 2021 року рішення Красногвардійського районного суд м. Дніпропетровська від 02 червня                     2021 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 26 жовтня 2021 року,                       АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року  і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права                          у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 306/2000/16, від 23 жовтня 2019 року                  у справі № 496/4489/16, від 18 вересня 2019 року у справах № 336/7643/18 та                                   № 640/6274/16, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 07 квітня                   2021 року у справі № 310/8635/19, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15,  від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15; суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права                 і неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У спадкодавця були невиконані боргові зобов`язання, які мають чітке грошове визначення, відповідачі прийняли спадщину, адже у визначений законом строк не відмовилися від неї, тому повинні відповідати перед кредитором, оскільки зобов`язання були успадковані на рівні з правами. Відповідачі, які прийняли спадщину, не надали належних доказів, що спадкове майно відсутнє, або розмір спадкового майна є меншим ніж заборгованість спадкодавця по кредиту.
 
Обов`язок доводити, що спадкове майно відсутнє або розмір спадкового майна є меншим ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, покладається не на позивача, а на відповідачів, які відповідно до статті 82 ЦПК України від обов`язку доказування не звільнялися. Суд не встановив, кому на праві власності належить нерухоме майно, в якому проживав спадкодавець на день його смерті, а також, не перевірив відомості щодо наявності речових прав на рухоме та нерухоме майно.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
29 грудня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня                2021 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу                        у розмірі 2 270,00 грн.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі  8 532,22 грн.
 
Отже, ціна позову банку за його вимогами становить 8 532,22 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується              питання   права,  яке   має  фундаментальне  значення   для  формування   єдиної 
правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для банку, не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника               з оскаржуваними судовими рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
 
Також, посилання заявника на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки не узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, а також суд не дослідив зібрані у справі докази, - як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовної практики та не свідчать про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним із помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі      № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, то у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити. Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про стягнення боргу за кредитом спадкодавця підлягає закриттю, адже ціна позову у цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.   
 
Керуючись пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, статтями 260, 389 ЦПК  України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про стягнення боргу, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року закрити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов