П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 року
м. Рівне

Справа № 565/1076/21
Провадження № 22-ц/4815/361/22

Головуючий у Кузнецовському міському суді 
Рівненської області: суддя Зейкан І.Ю.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 16 год. 42 хв. 01.11.2021 у м. Вараш
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 02.11.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач - Комунальне підприємство "Управляюча компанія "Житлокомунсервіс" Вараської міської ради Рівненської області;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Печончик Олександр Володимирович;
відповідача – ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Управляюча компанія "Житлокомунсервіс" Вараської міської ради Рівненської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства «Управляюча компанія «Житлокомунсервіс» Вараської міської ради (далі - КП "УК "Житлокомунсервіс"), у якому просить: 
- скасувати наказ т.в.о. керівника КП "УК" Житлокомунсервіс" № 73-к від 05.07.2021 року щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи;
- поновити ОСОБА_1 в КП "УК "Житлокомунсервіс" на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи 1-ї категорії з 05.07.2021 року;
- стягнути з КП "УК "Житлокомунсервіс" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня поновлення на роботі;
- стягнути з КП "УК "Житлокомунсервіс" на користь ОСОБА_1 за порушення порядку звільнення та трудового законодавства моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.;
- зобов`язати КП "УК "Житлокомунсервіс" донарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 , застосувавши коефіцієнт 2.00, встановлений на посадовий оклад інженера з проектно кошторисної роботи 1 -ї категорії у співвідношенні розмірів місячних посадових окладів до мінімальної тарифної ставки 1 -го розряду з 01 жовтня 2020 року з урахуванням раніше проведених виплат;
- зобов`язати КП "УК "Житлокомунсервіс" нарахувати та виплатити середній заробіток ОСОБА_1 за невиплату належних звільненому працівникові всіх сум за коефіцієнтом співвідношень розмірів посадових окладів 2 00, у стоки визначені ст. 116 КЗпП України з 01 жовтня 2020 року;
- зобов`язати КП "УК "Житлокомунсервіс" проіндексувати донараховану  ОСОБА_1  за коефіцієнтом 2 00 заробітну плату з 01 жовтня 2020 року .
Мотивуючи вимоги, вказувалося, що працювала у КП "УК "Житлокомунсервіс" на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи 1-ї категорії з 25.05.2017 року. Наказом № 73-к від 05.07.2021 року звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Перед звільненням із займаної посади мала наімр піти у відпустку, що стверджується її заявою про надання відпустки від 05 липня 2021 року, зареєстрованої за вх. № 67 та її записом на наказі № 73-к від 05.07.2021 року про надання відпустки. У зв`язку з цим вказує, що роботодавець порушив вимоги ст. 3 Закону України «Про відпустки», за якою за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою такого звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Посилалася на те, що в порушення вимог ст. 97 КЗпП України, колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП "Житлокомунсервіс" на 2017-2020 роки відповідач штатними розписами станом на 01 жовтня 2020 року та 01 грудня 2020 року без повідомлення працівника встановив позивачу посадовий оклад інженера з проектно-кошторисної роботи 1-ї категорії із застосуванням коефіцієнта співвідношення розмірів місячних посадових окладів до мінімальної тарифної ставки 1-го розряду основного виробництва 1,90, а не 2,00. В такий спосіб заробітна плата виплачувалась у значно менших розмірах з 01 жовтня 2020 року до дня звільнення, а у день звільнення роботодавець не сплатив ці кошти. Вважає, що відповідач має заплатити на її користь середній заробіток за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. При цьому КП "УК "Житлокомунсервіс" повинен проіндексувати недоплачену заробітну плату відповідно до ст. 95 КЗпП України та ст. ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці». 
Крім іншого, незаконне звільнення та незаконне зменшення заробітної плати завдало їй моральної шкоди, що полягало у стражданнях, пов`язаних з приниженням її честі, гідності, ділової репутації, дискримінації, дискредитації, утисків та незручностях в роботі і в особистому житті, втраті особистого та робочого часу, щоденних додаткових зусиллях для організації побуту своєї сім`ї, щоденного негативного накопичення негативних емоцій, стресу, хвилювань, які негативно відображаються на стані здоров`я. Її розмір оцінила у 25 000 грн. 
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до КП "УК "Житлокомунсервіс" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, просила його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що заяву про надання відпустки (з відповідною відміткою про реєстрацію) заявник подала роботодавцю перед отриманням наказу щодо свого звільнення з роботи. Посилалася на норми п. 1 ст. 40, ст. 492 КЗпП України, ч. 3 ст. 10 Закону України "Про відпустки", що передбачають включення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення, якщо під час його дії працівнику було надано відпустку за його бажанням, а також, що датою звільнення працівника є останній день його відпустки. 
Вважала, що суд залишив без уваги показання свідка ОСОБА_3 , яка підтвердила про те, що позивач перебувала у день звільнення до кінця робочого дня, тобто, на думку ОСОБА_1 , була переконана, що їй буде надано відпустку. Свідок ОСОБА_4 , яка працює юрисконсультом, пояснювала, що заяву про відпустку зареєструвала після 14 год. 15 хв., однак роботодавець не погодив з заявником, чи бажає отримати компенсацію за невикористану відпустку, чи використати безпосередньо відпустку. При цьому при звільненні не врахували один день відпустки за період часу з 25 травня 2021 року по 05 липня 2021 року, а оплату за цей день проведено лише 04 листопада 2021 року. 
Не погоджувалася із повноваженнями ОСОБА_5 видавати організаційно-розпорядчі документи, адже призначена т.в.о. директора КП "УК "Житлокомунсервіс" лише 02 серпня 2021 року. Тобто вона повинна була виконувати обов`язки першого заступника керівника, а не т.в.о. директора.
Тому вказувала, що з огляду на висловлені доводи апеляційної скарги рішення Кузнецовського міського суду від 01 листопада 2021 року підлягає перегляду у частині спору про поновлення на роботі та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У поданому відзиві КП "УК "Житлокомунсервіс", вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових та фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки ОСОБА_1 не було надано, а судом не здобуто об`єктивних і переконливих доказів на обґрунтування незаконності оспорюваного наказу про увільнення та вивільнення її з роботи, що тягне за собою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, а також помилковості нарахування заробітної плати, що призводить до індексації не донарахованого заробітку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зважаючи на додержання роботодавцем положень закону при звільненні позивача та нарахуванні заробітної плати, в задоволенні даних вимог відмовлено, а в зв`язку з цим решту вимог, як похідних від основних, також залишено без задоволення.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Як убачається з матеріалів справи, позивач 25 травня 2017 року була прийнята на посаду інженера з проектно-кошторисної роботи Комунального підприємства «Житлокомунсервіс» Кузнецовської міської ради (з 18.01.2019 – КП "УК "Житлокомунсервіс"). 
В подальшому, 05 липня 2021 року, ОСОБА_1 увільнено з посади інженера з проектно-кошторисної роботи через скорочення штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, про що КП "УК "Житлокомунсервіс" того ж дня видано наказ № 73-к. 
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд попередньої інстанції правильно звернув увагу, що ОСОБА_1 не оспорювала підстави скорочення чисельності працівників на підприємстві. Вона погодилася з тим, що не мала переважного права на залишення на роботі, а також визнала, що її належним чином та в установленому порядку повідомлено про вивільнення. Єдиною підставою для задоволення позовних вимог в частині поновлення на посаді посилається на порушення відповідачем ст. 3 Закону України "Про відпустки" в частині ненадання невикористаної відпустки перед звільненням. 
Відповідно до ч.1 ст. 3, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
В судовому засіданні учасники справи визнали та не заперечували проти того, що станом на день звільнення, тобто на 05 липня 2021 року, ОСОБА_1 набула право на 24 календарні дні щорічної відпустки, які не було використано. Цей факт підтверджується і оспорюваним наказом № 73-к від 05.07.2021 року, де вказується про запис щодо надання їй компенсації за невикористану щорічну відпустку строком у 25 календарних днів. 
Разом з тим, на а.с. 9 знизу після машинописного тексту наказу №73-К від 05 липня 2021 року міститься рукописний напис, виконаний від імені позивача, де вона зазначала про свою незгоду із компенсацією за невикористану відпустку, а просила надати їй щорічну відпустку тривалістю 24 робочих дні. 
З копії заяви ОСОБА_1 від 05 липня 2021 року видно, що вона просила надати невикористану основну відпустку з 05 липня 2021 року тривалістю 24 календарних дні. В нижньому правому куті проставлено штамп з відмітками: "КП "УК "Житлокомунсервіс"; Вх. № 67; 05.07.2021". Відповідна резолюція керівника чи т.в.о. керівника підприємства на документі відсутня.
Як обґрунтовано вказав суд, за правилами ч.1 ст. 3 Закону України "Про відпустки" випливає, що працівник набуває право на невикористану відпустку за умови доведення до відома роботодавця про його намір скористатись таким правом до моменту звільнення. Щодо скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади на підставі його заяви про надання невикористаної щорічної відпустки вже після видачі цього наказу, то такі правові підстави не передбачені законодавством. 
При цьому при оцінці доказів у справі правильно враховано таке. 
Свідок ОСОБА_3 , яка перебуває на посаді інспектора з кадрів 1 категорії КП "УК «"Житлокомунсервіс", пояснювала, що наказ про звільнення ОСОБА_1 вона сформувала у програмі «1С Бухгалтерія» 05.07.2021 у період з 10 год 30 хв. до 11 год. 00 хв., після чого передала його на підпис т.в.о. директора ОСОБА_5 . Приблизно у період з 11 до 12 год. вона ознайомила з цим наказом ОСОБА_1 . На наказі ОСОБА_1 написала про незгоду з наказом у зв`язку з тим, що не використала відпустку, проте із заявою про надання відпустки до ознайомлення з наказом не зверталась. 
Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 , яка на час звільнення з посади позивача тимчасово виконувала обов`язки директора КП "УК "Житлокомунсервіс" показала, що проект наказу № 73-к про звільнення ОСОБА_1 вона підписала приблизно об 11 год. 00 хв. У період час з 14 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв. ОСОБА_1 звернулась до неї з проханням про надання відпустки, проте у задоволенні такого прохання їй було відмовлено, оскільки наказ про звільнення із займаної посади набрав чинності і його скасування вимогами закону не передбачене. Безпосередньо заява ОСОБА_1 про надання відпустки на підприємстві відсутня, тобто нею роботодавцю не подавалася.
ОСОБА_4 , яка працює юрисконсультом КП "УК "Житлокомунсервіс", в судовому засіданні засвідчила, що її робоче місце знаходиться в одному кабінеті з робочим місцем діловода. 05 липня 2021 року після обідньої перерви приблизно у період з 14 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв. до неї підійшла ОСОБА_1 та почала вимагати зареєструвати заяву про надання відпустки. Спочатку вона відмовлялась реєструвати таку заяву, адже реєстрація заяв належить до обов`язків діловода, який був на той час відсутній на робочому місці. Однак позивач кричала, ображала її і під тиском свідок зареєструвала заяву у журналі реєстрації скарг мешканців, позаяк інших журналів вона не має право вести. Після цього ОСОБА_1 забрала заяву з відміткою про реєстрацію і пішла. Будь-яких заяв вона не залишала. 
Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тому сукупність перевірених та оцінених судом доказів не давало об`єктивних підстав переконатися у тому, що позивач зверталась із заявою про надання їй відпустки до роботодавця після її звільнення, а відтак у суду були відсутні мотиви для задоволення позову в частині скасування наказу № 73-К від 05 липня 2021 року, поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Отже, наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги пронеправильне застосування норм п. 1 ст. 40, ст. 492 КЗпП України, ч. 3 ст. 10 Закону України "Про відпустки", а також про недодержання роботодавцем законного обов`язку надати працівнику невикористану відпустку. 
Щодо аргументів заявника про те, що оспорюваний наказ підписано ОСОБА_5 , яка на той час не була уповноважена підписувати організаційно-розпорядчі документи як т.в.о. КП "УК "Житлокомурсервіс", оскільки приступила до виконання відповідних обов`язків лише 02 серпня 2021 року, то з ними погодитися також не можна.
Так, на а.с. 125 міститься копія наказу від 01 липня 2021 року №41-ОД "Про виконання обов`язків відсутнього директора", яким покладено виконання обов`язків керівника на час відсутності директора підприємства з 01 липня 2021 року до призначення нового директора підприємства без увільнення від основної роботи з доплатою 30% від посадового окладу на ОСОБА_5 .
Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦК України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.
За правилами пунктів 1, 10 глави 7 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, посадові особи підписують документи в межах своїх повноважень, визначених у положеннях (статутах) установи, положеннях про структурні підрозділи, посадових інструкціях, розпорядчому документі про розподіл обов`язків між керівником та його заступниками тощо. У зазначених документах визначається також порядок підписання документів іншими особами в разі відсутності керівника установи та посадових осіб, які уповноважені їх підписувати.
У разі відсутності посадової особи, назва посади, прізвище, ініціали (ініціал імені) якої зазначено на проекті документа, його підписує особа, яка виконує її обов`язки, або її заступник. У такому разі обов`язково зазначаються фактична посада, ініціали (ініціал імені), прізвище особи, яка підписала документ. При цьому виправлення вносять рукописним або машинописним способом, якщо документ неможливо передрукувати. Не допускається під час підписання документа ставити прийменник «За» чи правобічну похилу риску перед назвою посади.
Додавання до назви посади керівника установи або самостійного структурного підрозділу слів «Виконуючий обов`язки» або «В.о.» здійснюється на підставі розпорядчого документа.
Оскільки ОСОБА_5 було уповноважено тимчасово виконувати обов`язки директора КП "УК "Житлокомунсервіс" на підставі розпорядчого документа керівника цього підприємства – наказу від 01 липня 2021 року №41ОД "Про виконання обов`язків відсутнього директора", тому вона законно і в межах своїх посадових прав видала оспорюваний наказ, яким увільнено ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України.
Більше того, такої підстави для оспорювання наказу № 73-К від 05 липня 2021 року "Про припинення трудового договору (контракту)" в позові наведено не було і ці обставини не були предметом трудового спору. При цьому, як правильно вказувалося судом попередньої інстанції, розпорядчі документи про покладення виконуючого обов`язки директора КП "УК "Житлокомунсервіс" на ОСОБА_5 , а також про увільнення позивача з роботи не скасовано та їх не визнано незаконними. 
Тому судом обґрунтовано не встановлено мотивів для визнання вивільнення позивача незаконним, поновлення її на роботі, а з огляду на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпосередньо пов`язане із розв`язанням попередніх вимог і є похідною вимогою від основної, правильно відмовлено і в її задоволенні. 
Отже, доводи апеляційної скарги обмежуються переглядом оскаржуваного рішення в частині відмови в поновленні ОСОБА_1 на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому в силу правил ч. 1 ст. 367 ЦПК України в іншій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не переглядалося. 
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для залишення рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року в оскаржуваній частині – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 17.05.2022

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.О.Гордійчук 

С.С.Шимків