ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2022 року                                                                                      Справа № 906/1266/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. ,  суддя Савченко Г.І. 

без виклику сторін у справі  

розглянувши апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 
на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 14.02.22р. суддею               Шніт  А.В. о 13:22 год. у м.Житомирі,  повний текст складено  21.02.22р.
у справі № 906/1266/21 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" 
до   Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 
про стягнення 157428,05грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про стягнення 157428,05грн. задоволено частково.
Стягнуто з Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" 139470,61грн. заборгованості за спожитий природний газ, 8 891,73грн. пені, 1 955,66грн. 3% річних, 5 857,77грн. інфляційних втрат, 2 342,64грн. судового збору.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 1 252,28грн. пені.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- стверджує, що судом першої інстанції не досліджено та не враховано доказ того, що до договору №41АВ107-3953-20 постачання газу для потреб непобутових споживачів від 30.12.2020р. було укладено додаткову угоду №1 від 26.02.2022р., з якої вбачається, що сторонами були внесені зміни у договір №41АВ107-3953-20 в частині розміру зобов`язання оплатити поставлений газ на суму 152 214,90грн. в тому числі ПДВ в сумі 25 369,15грн.;
- зауважує, що відповідно до наданих відповідачем платіжних доручень №110 від 01.03.2021р. та №111 від 01.03.2021р. вбачається, що кошти направляються на оплату зобов`язань за отриманий природний газ у лютому 2021р. згідно додаткової угоди від 26.02.2021р.;
- зазначає, що судом першої інстанції не враховано обставин того, що у п.3.7 договору №41 АВ 107-3953-20 від 30.12.2020р. передбачено, що гранична ціна даного договору становить 192654,02грн. в тому числі ПДВ в сумі 32109,00грн.. Дана гранична ціна передбачає максимальну величину коштів, які споживач (замовник) сплачує постачальнику (учаснику) за природний газ за цим договором. Констатує те, що таким чином, внесеними змінами сторони передбачили, що за договором №41АВ107-3953-20 від 30.12.2020р. у відповідача зобов`язання з оплати за поставлений газ становлять суму 152 214,90грн. в тому числі ПДВ в сумі 25369,15грн.;
- додає, що також суд першої інстанції прийшов до висновку, що за актом звіряння №2 від 26.02.2021р. відповідачем перераховано кошти за поставлений газ у 2020 році на користь Сінгурівської сільської ради. На підтвердження зазначеного у рішенні міститься посилання на лист №88 від 01.03.2021р. Новогуйвинської селищної ради;
- зауважує, що справа №906/1266/21 розглядалася судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Доказ, на якій міститься посилання у оскаржуваному рішенні, а саме лист №88 від 01.03.2021р. Новогуйвинської селищної ради, не долучався до заяв позивача по суті у справі №906/1266/21. Даний доказ було подано окремим клопотанням, перед судовим засіданням представником позивача - адвокатом Шароварським В.В. у судовому засіданні 13.01.2022р., з якого відбувся розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження, представник відповідача заперечив проти долучення даного доказу та задоволення клопотання, оскільки останнє не містило доказів його направлення іншим сторонам у справі. Так, судом першої інстанції дане клопотання не задовольнялося, оскільки було подано після розгляду справи по суті позивачем, а тому суд першої інстанції не мав права посилатися у оскаржуваному рішенні на даний доказ. Також додає, що у рішенні суду неправильно викладені обставини справи, а саме те, що 13.01.2022р. на адресу суду за вх.№869 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копії листа №88 від 01.03.2021р. Новогуйвинської селищної ради. Даний доказ було подано позивачем, а не відповідачем, про що наголошувалося вище;
- зазначає, що суд першої інстанції також прийшов до висновку, що акт приймання-передачі природного газу ЖТ381003463 було підписано уповноваженою особою відповідача на той час. Встановлюючи повноваження підписанта суд першої інстанції посилався на акти звіряння взаєморозрахунків №1 від 26.02.2021р. та №2 від 26.02.2021р., які підписано першим заступником селищного голови Паньківим О.Б.. Вказує, що судом першої інстанції не враховано обставини того, що, по-перше, у лютому 2021 році підписантом первинно-облікових документів, що посвідчують господарську операцію був Дєньга В.А., секретар ради, про що безпосередньо було зазначено у самому акті ЖТЗ81003463, а по-друге, даний акт не містив дати його складання, що унеможливлює встановити дати господарської операції, відповідно із якої виник у відповідача обов`язок розрахуватися за поставлений природний газ;
- констатує, що таким чином, судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення у справі. Судом не враховано доводи, які викладалися відповідачем у заявах по суті, зокрема про те, що положеннями договору №41АВ107-3953-20 від 30.12.2020р. передбачено, що споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати постачальнику копію відповідного акта про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу, що складений між оператором ГРМ та споживачем, на підставі якого складається акт приймання-передачі природного газу, який надається постачальником на підпис стороні договору;
- також, покликається на те, що судом першої інстанції не враховано ті обставини, що надані позивачем опис вкладення у цінний лист та накладна експедиторської служби не підтверджують обставин направлення акту приймання-передачі ЖТЗ81003463 засобами поштового зв`язку на адресу відповідача, що унеможливлює встановити дату підписання даного акту взагалі і прямо впливає на задоволення похідних вимог про стягнення неустойки, пені та інфляційних втрат;
- вважає, що судом першої інстанції неправильно надано оцінку доказу експедиторської накладної 29-9978-9870 PONY express, на підставі якої суд прийшов до висновку про направлення акту приймання-передачі засобами поштового зв`язку та його отримання відповідачем  3.04.2021р.. Звертає увагу суду, що зазначена копія накладної, яка долучена до позовної заяви не містить інформації про відправника, а лише заповнена в частині зазначення одержувача. З даного доказу також неможливо встановити коли та ким було отримано дане відправлення з двома актами приймання-передачі природного газу. У розділі "Підтвердження доставки" графи не заповнені.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №906/1266/21/1782/22 від 30.03.2022р. матеріали справи №906/1266/21 витребувано з Господарського суду Житомирської області.
11.04.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли справи №906/1266/21.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2022р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано позивачу у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України.
27.04.2022р. на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" надійшов письмовий відзив від 27.04.2022р.  на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21  - без змін. Зокрема, обґрунтовуючи поданий відзив позивач вказує на те, що в апеляційній скарзі скаржник акцентує увагу на п.3.7 договору №41АВ107-3953-20 від 30.12.2020р. (договір), а саме, що в даному пункті договору передбачена гранична ціна даного договору з врахуванням змін становить 152214.90грн. з ПДВ, а відтак скаржник вважає, що реалізація на суму, яка є більшою від граничної суми не піддягає оплаті. Однак, зданим припущенням не погоджується, оскільки  п.5.4.2 договору передбачено право споживача самостійно припиняти (обмежувати) відбір природного газу для власних потреб з дотриманням вимог чинного законодавства, а п.5.5.1 договору передбачено обов`язок споживача дотримуватись дисципліни споживання газу, визначеної розділом 2 договору, а також Правилами постачання природного газу. 
В свою чергу, п.10 розділу II "Порядок постачання природного газу споживачам, що не є побутовими" Правил постачання природного газу затверджених постановою НКРЕКП №2496 від 30.09.2015р. (Правила) закріплено, що споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді мас самостійно і завчасно обмежувати (припинити власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи зі сторони постачальника, передбачені цим розділом та розділом VII цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення ) газопостачання. 
Виходячи з вищенаведеного скаржник згідно умов договору та приписів Правил повинен був самостійно контролювати своє газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу завчасно обмежити (припинити) газоспоживання, а тому не здійснивши відповідних заходів дії скаржника фактично були спрямовані на отримання природного газу, а відтак і настання обов`язку щодо його оплати. При ньому, скаржник ні у відзиві на позовну заяву, ні в апеляційній скарзі не заперечує даного факту, так саме як і факту отримання природного газу. Своє відображення наведене знаходить в положеннях ч.1 ст.714 ЦК України, якою зазначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язуються надавати другій стороні (споживачу/абоненту) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач - оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму їх використання, також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
А тому, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що за своєю правовою природою правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є відносинами з постачання енергетичних та інших ресурсів, згідно яких у відповідача, внаслідок постачання йому позивачем природного газу на загальну суму 139170,61грн. виник кореспондуючий обов`язок оплатити його.
Вказує на те, що споживачем було порушено обов`язок щодо надання постачальнику акта про фактичний об`єм розподіленого газу, складеного між споживачем та Оператором ГРМ, ТОВ "Житомиргаз збут" у відповідності до п.2.5.2 договору було правомірно взято дані отримані з інформаційної платформи Оператора ГТС з яких вбачається, що відповідачем період з 01.02.2021р. 28.02.2021р. було спожито 14 087,94м.куб. газу (скрін-шот з інформаційної платформи Оператора ГТС за період з 01.02.2021р.-28.02.2021р. по ЕІС коду №56ХS000049О8F00Y долучено як додаток до позовної заяви). 
При цьому, під час розгляду справи в Господарському суді Житомирської області, ні в апеляційній скарзі, відповідач жодним чином не заперечував щодо факту отримання обсягу (об`єму) природного газу в лютому 2021 року та не падав відповідних доказів щодо необґрунтованості обсягів (об`ємів) спожитого природного газу у кількості 14 087,94м.куб..
Крім того, скаржник в апеляційній скарзі звертає увагу суду, що первинно-обліковий документ підписав перший заступник селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради Паньків О.Н. а тому, акт приймання-передачі природного газу підписаний не уповноваженою особою. При цьому, не менш важливим є та обставина, що додаткова угода від 26.02.2021р. №1 до договору від 30.12.2020р. №41АВ107-3953-20, яка додана до відзиву, теж підписана першим заступником селищного голови Паньків О.В., але при цьому, відповідач суперечить сам собі та не ставить під сумнів повноваження першого заступника селищного голови щодо підписання додаткової угоди. 
Також, звертає увагу на те, що відповідачем під час розгляду справи в Господарському суді Житомирської області, ні в апеляційній скарзі, не наводить доказів щодо відсутності у повноважень па підписання  додаткових угод та первинно-облікових документів у першого заступнику селищного голови питань діяльності виконавчих органів ради Паньків О.Б..
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 30.12.2020р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз Збут" (постачальник) та Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області (споживач) укладено договір №41АВ107-3953-20 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів (далі - договір), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2021 році товар за кодом ДК 021:2015-09120000-6 "Газове паливо" (природний газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу в розмірах, строки та порядку, що визначені договором (а.с.13-15).
Відповідно до п.2.5 договору визначення (звіряння) фактичного обсягу поставленого (спожитого) природного газу між сторонами здійснюється в наступному порядку:
2.5.1 за підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати постачальнику копію відповідного акта про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем, відповідно до вимог Кодексу ГРМ;
2.5.2 на підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГТС постачальник протягом трьох робочих днів готує та надає споживачу два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника або з використанням кваліфікованого електронного підпису відповідно до Законів України "Про електронні довірчі послуги", "Про електронні документи та електронний документообіг" і Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність";
2.5.3 споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі природного газу;
2.5.4 у випадку відмови від підписання акту приймання-передачі природного газу споживачем, обсяг постачання (споживання) газу встановлюється постачальником в односторонньому порядку, на підставі даних оператора ГРМ чи оператора ГТС. У випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту приймання-передачі природного газу, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання протягом 2 календарних днів з дати отримання, такий акт вважається підписаним споживачем, а обсяг спожитого газу встановлюється відповідно до даних постачальника.
У відповідності до п.3.1 договору, розрахунки за поставлений споживачеві газ здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем. Підписуючи цей договір, споживач підтверджує, що ознайомлений з тим, що протягом дії договору ціна на газ може змінюватись, про що сторони укладатимуть відповідні додаткові угоди. Підписуючи цей договір, споживач підтверджує, що йому надане належне повідомлення про порядок зміни ціни газу протягом дії договору і ніяких інших повідомлень про зміну ціни газу не вимагається.
Відповідно до п.3.3 договору, зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до цього договору.
Гранична ціна даного договору становить 192 654,02грн., в тому числі, податок на додану вартість 32109,00грн.. Вказана гранична ціна передбачає максимальну величину коштів, які споживач сплатить постачальнику за природний газ за цим договором (п.3.7 договору).
Згідно п.4.1 договору, розрахунковий період за договором становить один календарний місяць.
У відповідності до п.4.2 договору, оплата газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в національній валюті України - гривні у наступному порядку:
- оплата в розмірі 100% за фактично переданий постачальником газ здійснюється споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним місяцем.
Датою оплати (здійснення розрахунку) є дата зарахування коштів на банківський рахунок постачальника (п.4.4 договору).
Пунктом 4.7 договору сторони встановили, що у разі відсутності графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.
Відповідно до п.6.2.1 договору, у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, останній сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.
Згідно п.9.1 договору, цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за наявності) і діє в частині постачання газу з газової доби, з якої споживач включений до Реєстру споживачів ТОВ "Житомиргаз Збут" в інформаційній платформі оператора ГТС, до 28.02.2021, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Також, до зазначеного договору сторонами підписано додаток №1 - Планові обсяги постачання газу в 2021р. по місяцях, Додаток №2 - Перелік ЕІС-код точок комерційного обліку споживача (а.с.16-17).
В подальшому, на виконання вимог договору №41АВ107-3953-20 постачання природного газу від 30.12.2020р. у лютому 2021 року позивач передав, а відповідач отримав природний газ обсягом 14 087,94куб.м на загальну суму 139 470,612грн., що підтверджується підписаним представниками сторін та скріпленим їх печатками актом приймання-передачі природного газу №ЖТЗ81003463 (а.с.18).
Однак, відповідач свої договірні зобов`язання з оплати поставленого в лютому 2021 року позивачем природного газу не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 139 470,61грн..
За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про стягнення 157428,05грн, з яких: 139470,61грн заборгованості за поставлений природний газ в лютому 2021 року, 10144,01грн. пені, 1955,66грн. 3% річних, 5857,77грн. інфляційних втрат.
Обґрунтовуючи позовну заяву, ТОВ "Житомиргаз збут" посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів №41АВ107-3953-20 від 30.12.2020р. в частині оплати за поставлений природний газ.
В якості правових підстав позивач посилається на ст.ст.509, 525, 526, 610, 625, 692, 714 Цивільного кодексу України, ст.ст.20, 193 Господарського кодексу України, положення Закону України "Про ринок природного газу", Правила постачання природного газу, затверджені постановою НКРЕКП №2496 від 30.09.2015р..
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 30.11.2021р. постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №906/1266/21; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначити судове засідання для розгляду справи по суті.
21.12.2021р. до Господарського суду Житомирської області за вх.№26355 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та 22.12.2021р. за вх.№26516 пояснення до відзиву на позовну заяву.
05.01.2022р. до Господарського суду Житомирської області за вх.№66/22 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.
13.01.2022р. до Господарського суду Житомирської області за вх.№869 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме, копії листа Новогуйвинської селищної ради №88 від 01.03.2021р..
18.01.2022р. до Господарського суду Житомирської області від відповідача надійшло заперечення №04.04-04/24 від 14.01.2022р. на відповідь позивача на відзив.
Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21 позов задоволено частково.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За приписами частин 1, 2 ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України  "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Частиною 2 ст.13 Закону України "Про ринок природного газу" до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч.3 ст.13 цього Закону).
За змістом ч. 1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст.692 ЦК України.
За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За умовами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2020р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз Збут" (постачальник) та Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області (споживач) укладено договір №41АВ107-3953-20 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів, згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2021 році товар за кодом ДК 021:2015-09120000-6 "Газове паливо" (природний газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу в розмірах, строки та порядку, що визначені договором.
На виконання вимог договору №41АВ107-3953-20 постачання природного газу від 30.12.2020р. у лютому 2021 року позивач передав, а відповідач отримав природний газ обсягом 14087,94куб.м на загальну суму 139470,612грн., що підтверджується підписаним представниками сторін та скріпленим їх печатками актом приймання-передачі природного газу №ЖТЗ81003463 (а.с.18).
Однак, як встановлено судом, відповідач свої договірні зобов`язання з оплати поставленого в лютому 2021 року позивачем природного газу не виконав, 
Таким чином, у Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області перед ТОВ "Житомиргаз Збут" утворилась заборгованість, яка становить 139470,61грн, про що, зокрема, свідчить акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2021-09.11.2021р.р. від 09.11.2021р., підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками (а.с.19).
Відповідні  докази на спростування зворотного матеріали справи не містять.
Водночас, судом не беруться до уваги покликання відповідача на відсутність заборгованості за спожитий у лютому природний газ, у зв`язку з її вчасним погашенням, з огляду на наступне.
Зокрема, відповідачем на підтвердження своїх доводів у матеріали справи подано копії підписаних представниками сторін та скріплених їх печатками актів звіряння №1 від 26.02.2021р. та №2 від 26.02.2021р. (а.с.48, 48 на звороті), а також копії платіжних доручень №110 і №111 від 01.03.2021р. (а.с.47).
При цьому, із зазначеного акту звіряння №1 від 26.02.2021р. вбачається, що станом на 25.02.2021р. заборгованість у розмірі 114149,56грн. у відповідача перед позивачем виникла за спожитий природний газ у  січні 2021 року на підставі акту №81001283 від 31.01.2021р. (121896,32грн. (сума, виставлена згідно даного акту) - 7746,76грн. (сума коригування боргу за попередній період)). 
Зазначена сума сплачена відповідачем 01.03.2021р. відповідно до платіжного доручення №110 (а.с.47).
Відповідно до акту звіряння №2 від 26.02.2021р. станом на 28.02.2021р. борг у розмірі 38065,34грн. у відповідача перед позивачем виник за спожитий природний газ у  2020  році, який платіжним дорученням №111 оплачений Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області 01.03.2021р. (а.с.47).
Також, у даному акті звіряння контрагентом ТОВ "Житомиргаз Збут" зазначено Сінгурівську сільську раду. 
При цьому, у матеріалах справи міститься копія листа Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №88 від 01.03.2021р., адресованого ТОВ "Житомиргаз Збут", яким відповідач просить останнє перенести кошти в сумі 38065,34грн. на погашення заборгованості за спожитий газ Сінгурівської сільської ради (а.с.73).
Враховуючи зазначене вище, слід дійти висновку, що грошові кошти в розмірі 114149,56грн. та 38065,34грн., сплачені відповідачем 01.03.2021р. згідно платіжних доручень №110 і №111 - відповідно, не є доказами погашення заборгованості останнього перед позивачем за спожитий природний газ у лютому 2021 року.
Слід також зазначити, що п.4.7 договору №41АВ107-3953-20 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 30.12.2020р. сторони передбачили, що у разі відсутності графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.
Водночас, суд не бере до уваги покликання відповідача стосовно того, що акт №ЖТЗ81003463, яким позивач, зокрема, обґрунтовує позовні вимоги, підписаний не уповноваженою на це особою - Паньків О.Б., з огляду на наступне.
Зокрема, відповідач у відзиві №02-04/1970 від 20.12.2021р. на позовну заяву зазначає, що вказана особа на час підписання акта №ЖТЗ81003463 перебувала на посаді першого заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради, а правом підпису первинних документів володів секретар селищної ради - Дєньга В.А..
Судом встановлено, що відповідно до довідки Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №906/1266/21 від 17.12.2021 селищний голова Крутій Сергій Григорович з 01.02.2021р. по 26.02.2021р. хворів, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності (а.с.50). 
Згідно розпорядження відповідача №34-К від 20.01.2021р. Дєньга Віктор Анатолійович приступив до виконання обов`язків на посаді секретаря Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області (а.с.49).
Також, відповідач, в якості заперечень проти позовних вимог, посилається на акти звіряння №1 від 26.02.2021р. та №2 від 26.02.2021р. (а.с.48, 48 на звороті), які складені представниками сторін і також підписані від Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області Паньків О.Б.
Як вже зазначалось вище ч.2 ст.714 ЦК України, до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. При цьому, за змістом ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Таким чином, отримання товару покупцем (споживачем), у будь-якому випадку, кореспондується з обов`язком останнього сплатити його вартість продавцю (постачальнику).
Отже, враховуючи вище викладене. колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 139 470,61грн. заборгованості за спожитий природний підлягають задоволенню.
Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 10 144,01грн пені, нарахованої за період 13.04.2021р.-13.10.2021р..
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).
У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 2 ст.232 ГК України).
За приписами ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до п.6.2.1 договору №41АВ107-3953-20 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 30.12.2020р. визначено, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.
У відповідності до п.4.2 договору, згідно якого оплата газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в національній валюті України - гривні у наступному порядку:
- оплата в розмірі 100% за фактично переданий постачальником газ здійснюється  споживачем  до  десятого числа місяця, наступного за звітним місяцем.
Водночас, із доданого до позовної заяви розрахунку суми пені (а.с.12), судом встановлено, що позивачем невірно визначено початок та відповідно - тривалість періоду нарахування пені за прострочення оплати за спожитий природний газ у лютому 2021 року, а саме - 13.04.2021р.-13.10.2021р..
При цьому, з врахуванням змісту п.4.2 договору та ч.6 ст.232 ГК України, період нарахування пені за прострочення сплати вартості спожитого природного газу мав тривати з 11.03.2021р. по 11.09.2021р.. Однак, суд позбавлений права збільшувати, зокрема, тривалість періоду нарахування неустойки.
Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки пені, нарахованої за період 13.04.2021-11.09.2021 в сумі 8891,73грн., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками суду та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення 8 891,73грн. пені, а у стягненні 1 252,28грн. (10 144,01грн. - 8 891,73грн.) пені слід йому відмовити.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1 955,66грн. 3% річних, нарахованих за період 13.04.2021р.-13.10.2021р., а також 5 857,77грн інфляційних втрат, нарахованих за період квітень-жовтень 2021 року.
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних та інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Водночас, обов`язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов`язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Водночас, із доданого до позовної заяви розрахунку розміру 3% річних, нарахованих за період 13.04.2021р.-13.10.2021р., судом встановлено, що сума річних за даний період становить 2109,25грн..
Однак, суд позбавлений права збільшувати розмір позовних вимог. Пред`явлення вимог у меншому розмірі є правом позивача. 
Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки розміру 3% річних, нарахованих за період 13.04.2021р.-13.10.2021р., а також розрахунок розміру інфляційних втрат за період квітень-жовтень 2021 року (а.с.12),  колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення 1 955,66грн. 3% річних та 5 857,77грн інфляційних втрат, нарахованих у визначені періоди.
За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 139 470,61грн. заборгованості за спожитий природний газ, 8 891,73грн. пені, 1 955,66грн. 3% річних, 5 857,77грн. інфляційних втрат обґрунтовані та підлягають задоволенню, а в частині вимог щодо стягнення 1 252,28грн. пені слід відмовити.
Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області  - без задоволення.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                       
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області  залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2022р. у справі №906/1266/21  - без змін.
2. Справу №906/1266/21 повернути до Господарського суду Житомирської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "23" травня 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.