Дата документу 29.06.2022 Справа № 336/1673/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/1673/19	Головуючий у 1-й інстанції Жупанова І.Б.	
Пр. № 22-ц/807/25/22	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2022 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі – Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення
ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-3), в якому просив: - звернути стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання траншу №SME0009472 від 12.03.2008 року, яка станом на 10.12.2018 року становить 867,64 дол. США, а саме на: трикімнатну квартиру загальною площею 62,76, житлова 36,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом звіт №ВА 181217-013 від 17.12.2018 року, яка складає 565844,00 грн.; - виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з трикімнатної квартири загальною площею 62,76, житлова 36,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - стягнути солідарно з відповідачів на його користь витрати по оплаті судового збору у сумі 8487,66 грн. 
В обґрунтування позову Банк зазначав, що 12.03.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк»  та  ОСОБА_1  було укладено рамкову угоду № SMERS00723. 12.03.2008 року між кредитором та боржником було укладено Договір про надання траншу № SME0009472.  Відповідно до умов вищевказаного договору, Банк зобов`язується надати боржнику кредит у сумі 100000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього – графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 100000,00 доларів США. Внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором у останнього виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 10.12.2018 року становить -  135867,64 доларів США, з яких за кредитом – 82214,85 доларів США, по відсотках – 53 652,79 доларів США. В забезпечення вимог за договором 12.03.2008 року ЗАТ «Альфа-Банк» та  ОСОБА_2  уклали договір іпотеки № SMERS00723/1, відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку наступне майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною пл.62,76, житлова 36,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності. Таким чином, посилаючись на положення ч.6 ст. 3, ст. 12, 33,  ЗУ «Про іпотеку» ст.ст. 625, 626 ЦК України в рамках погашення заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Жупанову І.Б. (т.с. 1 а.с. 105).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 115) відкрито загальне позовне провадження у цій справі з викликом сторін.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року (т.с. 3 а.с. 53-59) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 67-76) просив рішення суду першої інстанції скасувати та винести постанову, якою позов Банку у цій справі задовольнити.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 3 а.с. 80).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 19 квітня 2021 року (т.с. 3 а.с. 86), дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 92), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду, а також щорічної відпустки судді-доповідача (т.с. 3 а.с. 111). 
Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (т.с. 3 а.с. 105-110).
Інші відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не скористалось своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У судовому засіданні 15 вересня 2021 року апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті за відсутності сторін: заслухано доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідачів (т.с. 3 а.с. 117-118) у розгляді цієї справи оголошено перерву у зв`язку із витребуванням у строк до 06.10.2021 року ухвалою апеляційного суду (т.с. 3 а.с. 124-125) у Банку для долучення до матеріалів цієї справи розрахунку заборгованості  ОСОБА_1  (РНОКПП  НОМЕР_1 ) за договором про надання траншу №SME0009472 від 12.03.2008 року станом на 01.07.2014 року із зазначенням загальної суми заборгованості у доларах США, її еквіваленту у гривні України, а також конкретних складових: тіла кредиту 968942,95 грн. та відсотків 58851,68 грн. (досудова вимога Банку № 58609-34 від 03.07.2014 року про дострокове повернення всіх сум за договором – копія т.с. 1 а.с. 137) з урахуванням зменшення останньої за рахунок проплат боржника після цієї дати у 2015-2018 роках), меж позовних вимог Банку у цій справі (лише тіло кредиту та відсотки без пені, позов Банку а.с. 1 зворот) та позовної давності, про застосування якої заявляв у суді першої інстанції відповідач у цій справі.
На виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Банк надав апеляційному суду інформацію (т.с. 3 а.с. 139-171) про те, що він не має можливості надати такий розрахунок у цій справі, оскільки така можливість не передбачена програмними комплексами Банку.
У судовому засіданні 02 лютого 2022 року (т.с. 3 а.с. 175-176) продовжено розгляд цієї справи за відсутності сторін: досліджено вищезазначену інформацію Банку, заслухано додаткові пояснення представника відповідачів, у розгляді справи оголошено перерву, в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України роз`яснено представникові відповідачів право сторони відповідача надати нею апеляційному суду вищезазначений розрахунок заборгованості, який витребувався раніше у Банку, а також наслідки ненадання останнього: апеляційний суд буде розглядати дану справу в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 16 березня 2022 року, не відбувся через перебування судді - доповідача у відпустці (т.с. 3 а.с. 193, 205) та був відкладений на 06 липня 2022 року на «17.50 годину». Проте, у зв`язку із зміною із травня 2022 року часу роботи апеляційного суду в умовах воєнного стану в Україні - на «до 16.00 години» (т.с. 3 а.с. 204), ухвалою апеляційного суду розгляд цієї справи було перепризначено на 29 червня 2022 року в межах робочого часу (т.с. 3 а.с. 206). 
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 3 а.с. 213-217), у тому числі відповідачі додатково через свого представника – адвоката Димитрашка Д.М. (т.с. 1 а.с. 182-183, т.с. 2 а.с. 249-250, т.с. 3 а.с. 115-116), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника відповідачів.
Всі відповідачі про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
Представник Банку – Ременюк Т.О. подала апеляційному суду клопотання (т.с. 3 а.с. 218 - 221), в якому просила розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності представника Банку. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371 - 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: клопотання представника Банку задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю представника відповідачів – адвоката Димитрашка Д.М. (т.с. 1 а.с. 182-183, т.с. 2 а.см. 249-250, т.с. 3 а.с. 115-116) на підставі наявних у цій справі м матеріалів та доказів.
В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення…судді … в інших справах…не може бути підставою для відводу. 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, додаткові пояснення представника відповідачів – ОСОБА_4 , який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що він не вважає за доцільне надавати апеляційному суду у цій справі будь-який розрахунок заборгованості, враховуючи, що Банк пропустив 3 (річний) загальний строк позовної давності з досудової вимоги про дострокове повернення всіх платежів за договором у 2014 року, а позовна вимога Банку про виселення відповідачів є похідною і не може бути задоволена в разі відмови Банку у задоволенні його вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, правильно керувався ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України та правильно виходив із такого.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 12.03.2008 року між Банком та відповідачем  ОСОБА_1  було укладено рамкову угоду №SME0009472 від 12.03.2008 року (т.с. 1 а.с. 6-7), в межах якої за договором про надання траншу №SME0009472 від 12.03.2008 року (т.с. 1 а.с. 8-11) Банк надав  ОСОБА_1  кредит у сумі 100000,00 доларів США, а вона зобов`язалась повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього – графіком погашення кредиту (т.с. 1 а.с. 12-14).
Банк у своєму позові у цій справі зазначав, що внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором у останнього виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 10.12.2018 року становить -  135867,64 доларів США, з яких за кредитом – 82 214,85 доларів США, по відсотках – 53652,79 доларів США (т.с. 1 а.с. 1 зворот).
В забезпечення вимог за договором, 12.03.2008 року Банк та  ОСОБА_3  уклали договір іпотеки № SMERS00723/1 (т.с. 1 а.с. 15-19), відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку наступне майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною пл. 62,76, житлова 36,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.  Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. 
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно зі ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та належними сторонами в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу вимог ч. 1 ст. 1049, ч.1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із ст. 611 ЦК України за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки, пеню та штрафи у розмірах, передбачених умовами договору.
Відповідно до вимог ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
В зв`язку з тим, що  ОСОБА_1  неналежно виконуються взяті нею зобов`язання за кредитним договором, на думку Банку, станом на 10.12.2018 року у неї виникла прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 82214,85 доларів США та по відсотках в розмірі 53652,79 доларів США, про що свідчить доданий до матеріалів справи розрахунок Банку (т.с. 1 а.с. 21-42), а також виписка по особовому рахунку (т.с. 1 а.с. 43).
Внаслідок неналежного виконання зобов`язань боржником Банк прийняв рішення звернути стягнення на заставлене майно, а також в зв`язку з тим, що відповідно до довідки про реєстрацію та склад сім`ї від 07.02.2018 року (т.с. 1 а.с. 20) в квартирі, що знаходиться в іпотеці, зареєстровані відповідачі, про їх виселення.
Банк у цій справі посилався на те, що 09.03.2019 року направив вимогу про усунення порушень (вих. № 8897-102 б/б від 07.03.2019 року т.с. 1 а.с. 44).
Факт направлення вимоги про усунення порушень банк підтвердив реєстром рекомендованих відправлень, та копією реєстру рекомендованих поштових відправлень і фіскальним чеком поштового відділення (т.с. 1 а.с. 45).
Зазначену вимогу не виконано, отже, Банк вважав, що це є підставою для реалізації позивачем права звернення стягнення на предмет іпотеки за ціною 565844,00 грн., яка встановлюється на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом відповідно до звіту № ВА 181217-013 від 17.12.2018 року (т.с. 1 а.с. 54-103).
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
З наведених норм випливає, що Банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і у судовому, оскільки пряма заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Умови кредитного договору не містять чіткої вимоги щодо пред`явлення вимоги спочатку у позасудовому порядку, а потім, у разі її невиконання, у судовому.
Ч. 2 ст. 36  Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. 
Відповідно до висновку Великої Падати Верховного Суду від 28.05.2019 року у  справі № 310/11024/15-ц визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у зв`язку з невиконанням боржником умов кредитного договору, 12 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , що належить відповідачу ОСОБА_3 , яка є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 березня 2008 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі заборгованості, що виникла неналежним виконанням боржником, умов кредитного договору за період з 13 січня 2014 року по 08 липня 2014 року, а саме заборгованість за кредитом у розмірі 962924,33 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 61013,80 грн.
24 жовтня 2018 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №57502907.
Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 336/7754/18 за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, рішення Шеваченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2019, яким було визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, залишено в силі (т.с. 3 а.с. 44-45). 
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що даним судовим рішенням, яка набрало законної сили та було чинним на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (ст. 82 ч. ч. 4, 5 ЦПК України), додатково підтверджується факт направлення на адресу  ОСОБА_3  вимоги про усунення порушень 03 липня 2014 року (копія т.с. 1 а.с. 137-138), а не 09.03.2019 року, як зазначено позивачем за цим позовом, що підтверджено Банком реєстром рекомендованих відправлень та копією реєстру № 267 рекомендованих поштових відправлень і фіскальними чеками поштового відділення від 07 липня 2014 року (т.с. 3 а.с. 35-43, т.с. 3 а.с. 222-232).
Отже, право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.
При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання, а, відтак, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).
На підставі аналізу зазначений норм і досліджених доказів початком перебігу строку позовної давності слід вважати 04.08.2014 року, відповідно кінцева дата перебігу цього строку є 03.08.2017 року. 
Представник відповідачів у суді першої інстанції у цій справі просив застосувати позовну давність (заява т.с. 3 а.с. 50). 
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі поштою 15.03.2019 року (конверт з відміткою поштового відділення - т.с. 1 а.с. 104) у відповідності до штампу на конверті поштового відправлення, тобто поза межами цього строку.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
За змістом ст. 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Верховний Суд у правовому висновку, викладеному у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18), зазначав, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Позивач, заперечуючи проти пропуску строку позовної давності, посилався на його переривання вчиненням у 2018 році відповідачем  ОСОБА_5  дій, що свідчать про визнання нею боргу, а саме вчинення платежів, що підтверджується наданою позивачем сформованою Банком випискою по особистому рахунку (т.с. 2 а.с. 231).
Проте, помилковим є висновок суду першої інстанції у цій справі в частині неприйняття як належних доказів у цій справі виписки Банку по рахунку відповідача ОСОБА_1 (т.с. 2 а.с. 231) (видавати яку є компетенцією Банку в межах закону) та, відповідно, платежу відповідача  ОСОБА_1  на погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у вигляді відсотків на суму 1928,79 грн. з підстав того, що начеб - то у відповідності до наданої виписки платіж від 18.06.2018 на суму 1928,79 грн. (документ № 13532209 т.с. 2 а.с. 231) містить зазначення, що платником є ОСОБА_1 , містить зазначення про призначення цього платежу – продаж валюти згідно рішення Третейського суду.
Оскільки, апеляційним судом встановлено саме із цієї ж виписки Банку по рахунку відповідача ОСОБА_1 , що 18.08.2018 року мали місце два платежі з боку відповідача ОСОБА_1 :
-один - дійсно у сумі 1928,79 доларів США продаж валюти за рахунок ВП Банку для розрахунку за кредитним договором МСБ SME0009472 (зг. Рішення трет. суду) док. № 1353209 (т.с. 2 а.с. 231) 
-а інший – на суму 1928,79 доларів США саме на сплату процентів за вищезазначеним кредитним договором № SME0009472 від 12.03.2008 року (док. № 1358110 - т.с. 2 а.с. 231). 
Саме цей платіж у сумі 1928,79 доларів США від 18.06.2018 року (док. № 1358110 - т.с. 2 а.с. 231) було й враховано Банком на погашення відсотків за вищезазначеним кредитним договором (розрахунок Банку т.с. 1 а.с. 41 зворот).
       Однак, як цей платіж ОСОБА_1 на суму 1928,79 доларів США від 18.06.2018 року, так й інші два платежі ОСОБА_1 від 11.08.2018 року на суму 625,56 доларів США та 11.09.2018 року на суму 617, 58 доларів США (док № 1358110 - т.с. 2 а.с. 231), на які також посилався Банк у цій справі в обґрунтування пери рвання строку позовної давності у цій справі, які також мали бути зараховані Банком на погашення відсотків за вищезазначеним кредитним договором згідно їх призначення, не могли перервати і не перевали 3 (річний) загальний строк позовної давності, який збіг 03.08.2017 року, так як останні мали місце вже після збігу останнього.
При цьому, судом першої інстанції правильно не враховувалась, як підстава переривання строку позовної давності, також вчинення виконавчого напису нотаріуса, виходячи з такого.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.
З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора(іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.
Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у ст. 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права.
Що узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц, провадження № 61-15142сво18, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Застосування строку позовної давності в цілях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність та остаточність.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що наявне у позивача право на звернення до суду щодо захисту своїх прав шляхом на пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, він не реалізував протягом строку позовної давності, наслідком чого є відмова в позові в зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї вищезазначеної заборгованості, що просив Банк у цій справі.
Однак, цей висновок суду першої інстанції є правильним лише для частини заборгованості, яка мала місце станом на 01.07.2014 року (досудова вимога Банку від 03.07.2014 року про дострокове погашення кредиту, сплати нарахованих процентів за користування кредитом і нарахованої неустойки, а саме: 
-за кредитом – 968942,95 грн. (що за курсом 11,78 гривень України за 1 долар США станом на 01.07.2014 року (витяг т.с. 3 а.с. 212) становить 82253,22 доларів США, але Банк у своєму позові у цій справі просив менше 82214,85 доларів США (т.с. 1 а.с. 1 зворот), розрахунок: 968942,95 грн. /11,78), 
-- за відсотками – 58851,68 грн., (що за курсом 11,78 гривень України за 1 долар США станом на 01.07.2014 року (витяг т.с. 3 а.с. 212) становить 4995,90 доларів США, а Банк у своєму позові у цій справі просив 53652,79 доларів США станом на 10.12.2018 року (т.с. 1 а.с. 1 зворот), 
-за пенею – 57593,735 грн. (яку Банк у своєму позові у цій справі не заявляв взагалі т.с. 1 а.с. 1 зворот),
-при цьому, сума заборгованості за відсотками 4995,90 доларів США за вирахуванням сплат відповідача ОСОБА_1 на погашення цих відсотків 18.06.2018 року на суму 1928,79 доларів США, 11.08.2018 року на суму 625,56 доларів США, 11.09.2018 року на суму 617,58 доларів США (т.с. 2 а.с. 231) складає 1823,97 доларів США.
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше яз за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи … 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України). 
Таким чином, суд першої інстанції у цій справі мав відмовити Банку у зверненні стягнення на вищезазначений предмет іпотеки в рахунок погашення лише заборгованості у вигляді тіла кредиту 82214,85 доларів США та відсотків 1823,97 доларів США на загальну суму 84038,82 долари США, що за курсом 11,78 становить 989977,30 грн. саме через сплив позовної давності.
А в іншій частині заборгованості, нарахованої Банком у вигляді відсотків після липня 2014 року і по 10.12.2018 року суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні вимог Банку у цій справі – саме через безпідставність її нарахування Банком відповідачу  ОСОБА_1  після прийняття Банком рішення про зміну строку виконання основного зобов`язання у липні 2014 року (позов т.с. 1 а.с. 1 зворот, розрахунок Банку т.с. 1 а.с. 42 зворот).
Що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18), за змістом якого: «…Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання…».
Разом із тим, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку: оскільки вимоги про виселення відповідачів є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки (первісні), то в разі відмови судом у задоволенні первісних позовних вимог Банку у цій справі, похідні від них позовні вимоги також не підлягали задоволенню.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи. 
За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови. 
Встановлено, що рішенням, яке переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції фактично не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
Крім того, в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги Банку при вищевикладених обставинах, останній не має права в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 371 – 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 01.07.2022 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.