Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/39474/19-ц
провадження № 61-16272св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Театрально-видовищний заклад культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовної заяви
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Театрально-видовищного закладу культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках» про скасування наказу і поновлення на роботі.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що наказом відповідача від 19 січня 2017 року № 13-К він був звільнений з роботи за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.
 
Вважаючи своє звільнення незаконним, у лютому 2017 року він звертався до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про поновлення на роботі.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 
від 15 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року, в задоволенні позову було відмовлено. 
 
Крім того, під час розгляду справи у Дарницькому районному суді м. Києва, позивач також звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою видачі трудової книжки за період з 20 січня по 01 лютого 2017 року.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року позов задоволено, стягнено з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 
4 573,89 грн. Вказаним судовим рішенням встановлено, що позивач був звільнений за ініціативою відповідача наказом № 13-К від 19 січня 
2017 року, з яким останній ознайомився 01 лютого 2017 року.
 
Вважає, що відповідно до статті 82 КЗпП України строк вимушеного прогулу входить до загального трудового стажу, а датою звільнення є дата видачі трудової книжки, тому він не міг бути звільнений оспорюваним наказом відповідача, оскільки перебував з його вини у вимушеному прогулі 
з 20 січня по 01 лютого 2017 року.
 
Вважаючи зазначені обставини нововиявленими, він звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перегляд рішення суду від 07 вересня 2017 року у справі № 753/3225/17 за нововиявленими обставинами.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року у задоволенні його заяви було відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 
2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами відмовлено.
 
З огляду на вказане, вважаючи, що наведені обставини є новими та можуть бути підставою для подання ним нового позову до відповідача, 
 ОСОБА_1 просив:
 
-поновити строк звернення до суду;
 
- визнати наказ відповідача від 19 січня 2017 року № 13-К «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади артиста драми вищої категорії ТВЗК «Київський академічний театр юного глядача на Липках» таким, що не відповідає статті 43 Конституції України, оскільки суперечить:
- пункту 31 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань та узгоджені з ВЦРПС від 20 липня 1984 року № 213, частини четвертої статті 149 КЗпП України;
- пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року 
№ 58;
 
- скасувати наказ відповідача від 19 січня 2017 року № 13-К «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади артиста драми вищої категорії ТВЗК «Київський академічний театр юного глядача на Липках» та поновити його на роботі.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 12 листопада 2020 року, провадження у справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позов у даній справі заявлено з приводу спору між тими ж сторонами про той самий предмет і з тих саме підстав, за яким вже ухвалене рішення Дарницького районного суду від 07 серпня 2017 року і це рішення набрало законної сили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1133цс15, у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18, провадження № 61-48585св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суди попередніх інстанцій не дослідили і не надали належної оцінки позовним заявам у справах № 757/39474/19 та 
№ 753/3225/17, внаслідок чого не перевірили предмет та підстави даних позовів. Зокрема, у позовній заяві № 753/3225/17 ставилося питання про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 19 січня 
2017 року № 13-К про звільнення позивача через прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, в той час як в даній позовній заяві предметом позову є визнання наказу відповідача від 19 січня 2017 року № 13-К про звільнення таким, що не відповідає статті 43 Конституції України.
 
Крім того, підставою позову № 753/3225/17 було порушення відповідачем пункту 4 частини першої статті 40, пункту 1 статті 41, частини 4 статті 149, статті 152 КЗпП України, в той час як підставою цього позову є порушення ним пункту 31 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань та узгоджені з ВЦРПС від 20 липня 1984 року № 213; пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58; частини 4 статті 149 КЗпП України, статті 43 Конституції України.
 
Вважає, що підстави позову у цивільній справі № 753/3225/17 та у цій  справі не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних підстав, тому висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі є помилковими.
 
Також суди попередніх інстанцій не врахували висновків, викладених у постанові Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року по справі 
№ 753/3225/17, якою йому було відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року з огляду на те, що вказані ним обставини не є нововиявленими, а є новими обставинами.
 
Також зазначав, що справа в суді апеляційної інстанції була розглянута без його участі, його належним чином не повідомлено про дату, час і місце судового засідання. Повістка із викликом позивача у судове засідання 
на 12 листопада 2020 року у справі відсутня, як відсутня і його розписка про отримання такої судової повістки.
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення цивільної справи без винесення судового рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, наслідком якої є, за загальним правилом, неможливість повторного звернення до суду з тотожним позовом. Ця форма закінчення цивільної справи застосовується у випадку, коли суд незаконно відкрив провадження у справі або коли продовження процесу стає явно неможливим або недоцільним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, постановленого у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, випливає із сутності законної сили такого судового рішення, а саме його виключності.
Закриваючи провадження у справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що набрало законної сили рішення Дарницького районного суду від 07 серпня 2017 року, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.
Так, у справі № 753/3225/17 та у справі № 757/39474/19 предметом позову є визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 19 січня 
2017 року № 13-К про звільнення позивача та поновлення його на роботі. Відповідачем у цих справах зазначений Театрально-видовищний заклад культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках».
 
Разом з тим, посилаючись на те, що підстави позовів у справах 
№ 757/39474/19 та № 753/3225/17 не є тотожними, позивач зазначав, що підставою позову у цій справі є порушення відповідачем пункту 31 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань та узгоджені з ВЦРПС від 20 липня 1984 року № 213; пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58; частини 4 статті 149 КЗпП України, статті 43 Конституції України.
 
Вважав, що оскільки відповідач порушив строк ознайомлення його з наказом про накладання дисциплінарного стягнення, тому він не міг бути звільненим оспорюваним наказом відповідача, оскільки перебував з його вини у вимушеного прогулі з 20 січня по 01 лютого 2017 року.
 
Разом з тим, зі змісту судових рішень у справі № 753/3225/17 вбачається, що питання щодо дотримання права на працю позивача, яке передбачене статтею 43 Конституції України, в контексті незаконності його звільнення з роботи на підставі наказу відповідача від 19 січня 2017 року № 13 вже було предметом розгляду судами різних інстанцій, за результатами чого ухвалені відповідні судові рішення. 
При цьому судами під час розгляду справи № 753/3225/17 з`ясовувалася не лише наявність підстав для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а й додержання передбачених частиною першою статті 147, статтями 148 - 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення, оскільки вказані обставини, незалежно від того, чи посилається на них позивач при зверненні до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, входять до предмету доказування по такій категорії справ.
Підставою звернення позивача з новим позовом до суду є, на його думку, встановлення нових доказів та обставин щодо його звільнення.
У зв`язку з наведеним колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що сторони, предмети та підстави позовів є тотожними, відмінність полягає лише в тому, що у новому позові позивач перефразував підстави позову, доповнивши їх посиланням на порушення роботодавцем нормативно-правових актів, що регулюють окремі аспекти правил та порядку застосування дисциплінарного стягнення, які не були зазначені раніше ним при пред`явленні попереднього позову. 
Разом з тим, сама лише зміна посилання на норми права, які регулюють спірні правовідносини, при незмінності фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не свідчить про наявність інших підстав позову.
Тому наведені у касаційній скарзі доводи щодо відмінностей предмету та підстав спору не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18 (провадження № 61-11734св19).
Враховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.
Щодо неналежного повідомлення позивача про розгляд справи у суді апеляційної інстанції
Із матеріалів справи вбачається, що супровідний лист з копією ухвали, судові повістки-повідомлення суду апеляційної інстанції від 07 серпня, від 02 вересня та від 16 жовтня 2020 року були направлені на адресу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 
19 серпня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 отримав копію ухвали Київського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року про поновлення строку та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панченко О. В. 
Також у матеріалах справи наявні конверти з поштовим відправленням, які були направлені на адресу ОСОБА_1 та його представника 
ОСОБА_2 , про повідомлення дати, часу і місця судового засідання на 15 жовтня 2020 року, які повернуті до суду з відміткою «інші причини» та «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Згідно з пунктами 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 
1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Посилання касаційної скарги на те, що позивач не був повідомлений про розгляд справи є безпідставними, оскільки судові засідання відкладалися неодноразово, позивач не був позбавлений права знайомитися з матеріалами справи, приймати участь в судових засіданнях, а учасник процесу зобов`язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).
Зазначене також узгоджується з висновком ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, згідно з яким сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення).
За таких обставин, апеляційним судом вжито усіх необхідних заходів для надання позивачу достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи.
Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 січня 
2022 року у справі № 165/1795/19 (провадження № 61-10159 св 21).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити        без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович