ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" травня 2022 р.           Справа№ 910/13998/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Агрикової  О.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція"
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021
у справі № 910/13998/21 (суддя Ващенко Т.М. )
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина"
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
про стягнення 110 426,35 грн

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (далі - ТОВ "Укравтозапчастина", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - ДП "НАЕК "Енергоатом", відповідач) про стягнення    380 426,35 грн заборгованості за договором поставки № 53-122-13-20-10030 від 28.09.20, в тому числі: 356 792,40 грн основного боргу, 5 454,52 грн відсотків річних та 18 179,43 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 53-122-13-20-10030 від 28.09.20 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2021 закрито провадження у справі № 910/13998/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в частині вимог про стягнення 270 000,00 грн основного боргу; стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" 4 050,00 грн судового збору.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №    910/13998/21 провадження у справі № 910/13998/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в частині вимог про стягнення 20 000,00 грн основного боргу закрито; в іншій частині вимог позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" 66 792 грн 40 коп. заборгованості, 5 454 грн 52 коп. 3 % річних, 17 429 грн 48 коп. інфляційних втрат, 1 645 грн 15 коп. судового збору; в частині стягнення 749,95 грн інфляційних втрат в позові відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем заявлених позовних вимог про виконання останнім зобов`язань  за договором поставки № 53-122-13-20-10030 від 28.09.2020, зважаючи на надану позивачем копію видаткової накладної № КФРНк-0002909 від 21.12.2020, акту приймання-передачі товару № 1 від 21.12.2020, товарно-транспортної накладної № 2115 від 21.12.2020; визнавши доведеною та підтвердженою належними доказами суму основної заборгованості в сумі 66 792,40 грн,  суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 3 % річних в сумі 5 454,52 грн та часткового задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 17 429,48 грн.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача судового збору у розмірі 1   645,15 грн та постановити нове рішення, яким переглянути питання розподілу судового збору судом першої інстанції. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
В обґрунтування скарги апелянт вказував на те, що судом першої інстанції не враховано визнання відповідачем у відзиві на позовну заяву позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 336   792, 40 грн, та заявлення у зв`язку з цим клопотання про застосування частини 1 статті 130 ГПК України. Вказане часткове визнання позову відповідає пункту 1 частини 2 статті 46 та пункту 2 частини 2 статті 42 ГПК України. У подальшому, на підтвердження наведеної позиції апелянтом подавалися заяви про закриття провадження у справі в частині основної заборгованості з наданням підтверджуючих документів часткової оплати. Апелянт вважає неправомірним покладення на нього всієї суми судового збору. Так, відповідач вказує, що суд першої інстанції повинен був вирішити питання щодо повернення позивачу 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Крім того, позивач посилається на правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 199/9188/16-ц, відповідно до якого у разі закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, судові витрати з відповідача не стягуються. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі № 910/13998/21; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі № 910/13998/21 постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; Товариству з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; зобов`язано Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" уточнити вимоги апеляційної скарги (прохальну частину) щодо суми судового збору, яка підлягала стягненню; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/13998/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 110 426,35 грн.
05.01.2022           через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2021, відповідно до якої скаржником уточнено прохальну частину апеляційної скарги. Так, відповідно до прохальної частини апеляційної скарги скаржник просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1   645,15 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 1   144,20 грн. 
Позивач скористався правом, наданим   статтею 263 Господарського процесуального кодексу України   (надалі -   ГПК України), та 17.01.2022 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими, оскільки у даному випадку підлягає застосуванню частина 3 статті 130 ГПК України, відповідно до якої якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з відповідача судового збору у розмірі 1   645,15 грн. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.09.2020 між позивачем (постачальник) та відповідачем (замовник) укладено договір поставки № 53-122-13-20-10030, відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 1.2) постачальник зобов`язується поставити продукцію: 43260000-3 дорожня техніка, передбачена специфікацією № 1 до договору, а замовник зобов`язується оплатити продукцію.
Між сторонами було підписано та скріплено печатками специфікацію до договору, якою погоджено найменування продукції, її технічні характеристики, виробника, одиниці виміру, кількість, вартість (з врахуванням додаткової угоди № 1 від 03.02.2021 до договору).
Строк дії договору сторонами погоджено пунктом 12.1 договору: з моменту підписання сторонами і до 30.06.21.
Відповідно до наявної в матеріалах справи видаткової накладної № КФРНк-0002909 від 21.12.2020 за договором, акту приймання-передачі товару № 1 від 21.12.2020, товарно-транспортної накладної № 2115 від 21.12.2020, позивачем було поставлено відповідачу продукцію за договором на суму 356 792,40 грн.
Вказані видаткова накладна та акт підписані позивачем і відповідачем без зауважень чи заперечень. Жодних заперечень з приводу отримання продукції відповідачем суду надано не було.
Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені до матеріалів справи документи є належними доказами передачі продукції відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки продукції на суму 356 792,40 грн в межах договору здійснено належним чином.
Розділом 6 договору сторони погодили, що оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником за умови реєстрації постачальником податкової накладної у ЄРПН, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2017 Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію. Про дату оформлення ярлика на придатну продукцію замовник письмового повідомляє постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика.
Судом встановлено, що позивач щодо спірної господарської операції склав на ім`я відповідача податкову накладну, яку зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Також матеріали справи містять ярлик на придатну продукцію № 1-8-694 від 28.12.20.
Отже, строк оплати є таким, що настав 11.02.21.
Як відзначалось судом, після звернення позивача 26.08.2021 (дата направлення позовної заяви до суду засобами поштового зв`язку) з даним позовом до суду відповідачем було оплачено Товариству з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" 270 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями доданими позивачем до заяви про закриття провадження у справі № 910/13998/21 в частині, з огляду на що ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2021 закрито провадження у справі № 910/13998/21 в частині вимог про стягнення 270 000,00 грн основного боргу та стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" 4 050,00 грн судового збору.
З огляду на вищевикладене, предметом спору в даній справі є вимоги про стягнення 110 426,35 грн, з яких: 86 792,40 грн основного боргу, 5 454,52 грн відсотків річних та 18 179,43 грн інфляційних втрат.
05.11.2021 відповідачем було сплачено за означену вище продукцію ще 20 000,00 грн.
Таким чином, спір в даній справі частково припинив своє існування в частині суми основного боргу в розмірі 20 000,00 грн під час розгляду справи в зв`язку зі сплатою відповідачем означеної суми, що підтверджено позивачем.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
З огляду на вищенаведене, в зв`язку з тим, що відповідач сплатив позивачу частину суми основного боргу після звернення позивача з даним позовом до суду, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн основного боргу.
З огляду на вказане в сукупності судом першої інстанції встановлено, що борг відповідача перед позивачем за представленими до матеріалів справи документами становить 66 792,40 грн, з огляду на що вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а позов в цій частині задовольняється судом в повному обсязі.
Витрати по сплаті судового збору в цій частині відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.
У відзиві на позовну заяву відповідачем визнано позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 336   792,40 (у зв`язку зі сплатою 09.09.2021 20   000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 9634), та заявлено про повернення позивачу 50 % судового збору в частині визнаних позовних вимог. 
У заяві про закриття провадження у справі в частині та стягнення судових витрат з відповідача позивач, відповідно до частини 3 статті 130 ГПК України, не підтримав позовні вимоги в частині стягнення 270   000,00 грн у зв`язку із сплатою вказаних коштів відповідачем після пред`явлення позову та просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №    910/13998/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" провадження в частині вимог про стягнення 20 000,00 грн основного боргу закрито; в іншій частині вимог позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" 66 792 грн 40 коп. заборгованості, 5 454 грн 52 коп. 3 % річних, 17 429 грн 48 коп. інфляційних втрат, 1 645 грн 15 коп. судового збору; в частині про стягнення 749,95 грн інфляційних втрат в позові відмовлено.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині покладення на відповідача судового збору у сумі 1 645 грн 15 коп., з огляду на наступне.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу. 
Згідно з частиною 1 статті 130  ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Частиною 3 cтатті 7 Закону України "Про судовий збір" також унормовано, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмови позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Суд роз`яснює, що вказаними нормами встановлено питання повернення 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто у разі визнання позову відповідачем повністю. Відтак, наведені вище норми не передбачають можливості та порядку розрахунку судового збору у разі визнання відповідачем позову частково. 
Відповідно до частини 3 статті 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, на задоволення клопотання позивача про закриття провадження у справі та покладення на відповідача витрат по сплаті судового збору, закрив провадження у справі в частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, та, на підставі другого речення частини 3 статті 130 ГПК України, поклав сплату судового збору у повному обсязі на відповідача.
Колегія суддів роз`яснює, що друге речення наведеної частини підлягає застосуванню у разі відмови позивача від позову та, як наслідок, закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України. 
За змістом частини 3 статті 130 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням практики її застосування, вирішення питання про відшкодування понесених позивачем витрат у разі його відмови від позову ставиться у залежність від встановлення обставин задоволення позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 905/2145/20.
Також, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 922/418/20 зроблено висновок, що у разі закриття провадження у справі внаслідок відмови позивача від позову (на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України) через задоволення відповідачем заявлених до нього вимог після відкриття провадження у справі, суд, вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, має виходити з положень ч. 3 ст. 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.   
Отже, ураховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду, положення ч. 3 ст. 130 ГПК України передбачають розподіл судових витрат внаслідок закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України (позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом), а не на підставі п. 2 цієї ж статті (відсутній предмет спору).   
Суд враховує, що одним із основних принципів господарського судочинства є диспозитивність, який зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог, а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.   
Водночас у заявах про закриття провадження у справі в частині та стягнення судових витрат з відповідача позивач просив суд закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору та, відповідно, послався на пункт 2 частини 1 статті 231 ГПК України. Разом з тим, позивач зазначив, що не підтримує позовні вимоги в частині, у зв`язку із сплатою боргу відповідачем.  
Відтак, провадження у справі в частині 20   000, 00 грн закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, у зв`язку із відсутністю предмета спору. 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц зазначено, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) не є відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.   
У пункті 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на положення чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що у зв`язку із закриттям провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, позивач має право на повернення йому судового збору з Державного бюджету України у разі подання відповідного клопотання. 
Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині покладення судового збору у повному обсязі на відповідача (зокрема і в частині закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору) знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі № 910/13998/21 судом апеляційної інстанції.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо покладення на відповідача суми судового збору в частині закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.   
Відповідно до частини 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.   
За змістом статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.   
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у даній справі є таким, що підлягає зміні в частині стягнення судового збору. 
Відповідно до ч.ч. 1, 14 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі № 910/13998/21 задовольнити частково. 
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі № 910/13998/21 змінити.
3.          Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:
« 1. Закрити провадження у справі № 910/13998/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в частині вимог про стягнення 20 000,00 грн основного боргу.   
2. В іншій частині вимог позов задовольнити частково.   
3. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (02088, м. Київ, вул. Першого Травня,1-а; ідентифікаційний код 30722204) 66 792 (шістдесят шість тисяч сімсот дев`яносто дві) грн 40 коп. заборгованості, 5 454 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 52 коп. 3% річних, 17 429 (сімнадцять тисяч чотириста двадцять дев`ять) грн 48 коп. інфляційних втрат, 1 345 (одна тисяча триста сорок п`ять) грн 15 коп. судового збору.   
4. В частині стягнення 749,95 грн інфляційних втрат у позові відмовити.». 
4.          Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.
5.          Матеріали справи № 910/13998/21 повернути до Господарського суду міста Києва.  

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                О.В. Агрикова