Номер провадження: 22-ц/813/3594/22 
Справа № 523/5304/21
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 червня 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, -
ВСТАНОВИВ:
30 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини (а.с.1-3).
02 червня 2021 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини - задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 гривень щомісяця, починаючи з 30.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як дитини, яка продовжує навчання в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 гривень щомісяця, починаючи з 30.03.2021 року і до досягнення  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3  двадцяти трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 , або до припинення навчання.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 гривень щомісяця, починаючи з 30.03.2021 року і до 01.11.2021 року, а у випадку продовження строку інвалідності, стягнення аліментів проводити без додаткового рішення суду на встановлений строк інвалідності.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.
В частині стягнення аліментів допущено негайне виконання рішення суду згідно ч. 1 ст. 430 ЦПК України, у межах суми платежу за один місяць (а.с.84-86).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.06.2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с.92-95).
В свою чергу, ОСОБА_1 , також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.06.2021 року, прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь утримання дитини - ОСОБА_3 у розмірі 15 000 грн, стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь дитини, що продовжує навчання у розмірі 2800 грн, у стягненні коштів на утримання дружини відмовити у повному обсязі (а.с.97-101).
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя {Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020}
Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю. 
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення. 
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.10.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовської райадміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів, актовий запис №875, зареєстровано шлюб між сторонами (а.с.5). Від шлюбу є троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком яких є відповідач, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.6-8).
З матеріалів справи вбачається про те, що відповідач працює моряком, має дійсне посвідчення моряка, періодично знаходиться у рейсах, його середньомісячний дохід під час перебування в рейсі становив 6 000 доларів США, що не заперечувала в судовому засіданні представник відповідача (а.с. 9-22).
Відповідно до письмової довідки Одеського національного економічного університету №150221 від 15.02.2021 року,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3  навчається в Одеському національному економічному університеті на факультеті менеджменту, обліку та інформаційних технологій, стаціонар денного відділення, контрактна форма навчання. Строк закінчення навчання 30.06.2024 року (а.с.24).
10.09.2020 року між ОСОБА_2 та Одеським національним економічним університетом укладено договір №6/20-ФМОУТ-б про надання освітніх послуг. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання (8 семестрів) становить 106 355 грн. (а.с.23).
Відповідно до наданих позивачкою довідок, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує КЗ початкової спеціалізованої освіти «Мистецька художня школа №2 м.Одеси», вартістю 690 грн.) три місяці (а.с.26,27). Крім того, відповідно до наданих позивачкою квитанцій, позивачкою придбані приладдя для художньої школи (а.с.28).
Відповідно до медичних довідок, які містяться в матеріалах справи, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 поставлено діагноз: Правосторонній сколіоз. ГПОП 2 степеню (а.с.29).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, строком до 01.11.2021 року, що підтверджується довідкою до акту медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ №162046 від 12.10.2020 року (а.с.41).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 наголошує, що не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачка не зверталась з вимогою про стягнення витрат, які викликані особливими обставинами, адже, як вказує апелянт нею було зазначено в позові про те, що ОСОБА_3 ходить на заняття з плавання та відвідує мистецьку школу.
Відхиляючи вказаний довід апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання ОСОБА_2 на витрати, пов`язані з лікуванням та навчанням в КЗ початкової спеціалізованої освіти «Мистецька художня школа №2 м.Одеси» неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції, підстави звернення до суду з такими вимогами передбачені ст.185 СК України, а саме витрати, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей, хвороба, каліцтво, тощо). В свою чергу, позивачкою при поданні позовної заяви не було заявлено вимог щодо стягнення витрат, які викликані особливими обставинами, а заявлено вимогу щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 . 
Колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що судом не враховано розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 , зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, строком до 01.11.2021 року, що підтверджується довідкою до акту медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ №162046 від 12.10.2020 року (а.с.41).
Відповідно ч.ч.1,2,3 до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.
Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.  
Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.
У відповідності дост.77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою.
За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно.
На підставі ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.1 ст.79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.
Згідно з ч. 3 ст.79 СК України, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це.
Верховний Суд України у своїй постанові від 11.10.2018 року у цивільній справі № 161/16931/16-ц дійшов такого правового висновку: «Аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 отримує соціальну допомогу, яка є нижчою прожиткового мінімуму, який становить 2 270 грн., а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає , що стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 2 000 грн., що у сукупності з отриманою від держави допомогою забезпечить прожитковий мінімум для позивачки, є достатнім для забезпечення особистих потреб ОСОБА_2 .
Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційних скарг щодо неправильного вирішення судом першої інстанції питання щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання з огляду на наступне.
Відповідно до договору №6/20-ФМОУТ-б від 10.09.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та Одеським національним економічним університетом укладено про надання освітніх послуг, загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання з 01.09.2020 року по 30.06.2024 рік, а саме 3 роки 10 місяців (46 місяців) становить 106 355 грн., тобто вартість навчання складає 2 312 грн. (106 355 грн. : 46міс.) за місяць. 
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Крім того, колегія суддів наголошує, що обов`язок утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчання покладено на обох батьків.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Тому, враховуючи те, що  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 навчається на стаціонарному відділені, у зв`язку з чим позбавлена можливості працювати та забезпечувати свої потреби, встановлюючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її утримання у розмірі 3 000 грн., та за умови участі матері в утриманні дитини в такому ж розмірі, суд, враховуючи необхідні витрати для переїзду до місця навчання, харчування, купівлі необхідного одягу, вважає вказану суму достатньою для забезпечення потреб дитини.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України дана справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 червня 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України. 
Повний текст судового рішення складено 27.06.2022 року. 

Судді Одеського апеляційного суду                         Т.В. Цюра

С.М. Сегеда

О.С. Комлева