КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/96/2018                                                                             Головуючий у І інстанції - Журибеда О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/1767/2022                                 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
18 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року 
у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, - 
 
встановив:
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Хортицька районна служба у справах дітей м. Запоріжжя про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач несумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, має заборгованість по сплаті аліментів, не цікавиться своїм сином. 
Натомість, малолітній син потребує лікування за кордоном, оскільки має діагноз «астма».
Зазначала, що має чоловіка, який проживає у Великій Британії і до якого планує переїхати на постійне місце проживання, вже підібрали і оплатила неповнолітньому сину школу для навчання, тому просила позов задовольнити.
У вересні 2018 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він перебував у відносинах з ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 .
Зазначав, що від народження і до січня 2018 року син проживав зі своєю матір`ю у м. Запоріжжя, а з літа 2014 року по літо 2016 року проживав з матір`ю у м. Києві, де ходив у дитячий садок та школу.
Вказував, що між сторонами наявний спір про місце проживання дитини. 
Посилався на те, що дитина повинна проживати разом з батьком за його місцем проживання, він має всі необхідні для цього умови.
Вказував, що 23 січня 2018 року він дав згоду на тимчасовий виїзд за межі України до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, в період з 25 січня 2018 року по 01 липня 2018 року, малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері дитини - ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 вивезла їхнього неповнолітнього сина незаконно, син перебуває на території Великої Британії без достатніх на те підстав, оскільки строк дії його згоди на виїзд за кордон сина сплив.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд, визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_2 за адресою його проживання. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада                        2019 року позов ОСОБА_1 за її заявою залишено без розгляду.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4 разом із його батьком - ОСОБА_2 за адресою місця проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала  апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати,  зустрічний позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим, невмотивованим, та таким, що не відповідає обставинам справи. 
Вказує, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, ніколи не проживали  та дитина була народжена поза шлюбом. 
Зазначає, що син ОСОБА_4 з моменту народження і до цього часу проживає з матір`ю, з батьком ніколи не проживав та бачився з ним лише декілька разів.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято лише на підставі акту обстеження житлових умов ОСОБА_2 та довідки про відсутність заборгованості по сплаті аліментів. 
Крім того, рішення постановлено за відсутності висновку органу опіки та піклування та без з`ясування думки дитини щодо зміни місця проживання.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить  рішення суду залишити без змін. 
Посилається на те, що має достатній рівень матеріального забезпечення для утримання неповнолітнього сина. 
Зазначає про відсутність доказів на підтвердження  розміру доходу відповідача. 
Посилається також на те, що син ОСОБА_4 перебуває на території Великої Британії без достатніх правових підстав.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року, скасовано постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд спір по суті не вирішив, не звернув увагу на відсутність висновку органу опіки та піклування, який у цій категорії справ є обов`язковим, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
При новому розгляді справи, на підстави ухвали Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, було зобов`язано Службу у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації розглянути питання та надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 .
Своїм листом за №107-40/526 від 28 січня 2022 року, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила, що вона, як орган опіки та піклування не має законних підстав для підготовки та надання до суду висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки останній не проживає та ніколи не проживав на території Святошинського району міста Києва.
Також, працівники служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації ніколи не спілкувалися з дитиною, оскільки з 2018 року малолітній ОСОБА_4 разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_1 , проживають на території Великої Британії.
Крім цього, працівники служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації провели обстеження умов проживання батька дитини, громадянина ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та надали відповідний акт.
Оскільки служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації позбавлена можливості надати висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стало підставою для скасування рішення суду першої інстанції, з поважних причин, а саме відсутності останнього на території України, апеляційний суд переглядає справу за наявними доказами.
Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження виданого Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.
Сторони по справі мешкають окремо, дитина після розірвання шлюбу зареєстрована з відповідачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Обидві сторони у справі мають дохід, що підтверджується відповідними документами.
ОСОБА_2 мешкає в 2-х кімнатній квартирі, в якій облаштовано місце для дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання, складеного спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації.
Доказів про житлово-побутові умови ОСОБА_1 суду не надано, оскільки вона разом з дитиною на даний час проживає за кордоном.
Як вбачається з довідки Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 05 липня 2019 року, станом на 01 липня 2019 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 згідно виконавчого листа №2-н/337/438/2018 від 05 червня 2018 року виданого Хортицьким районним судом м. Запоріжжя відсутня. 
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , та визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції виходив його обґрунтованості, а вимоги позову є такими що засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.
Крім цього, суд першої інстанції керувався тим, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах та виїзд матері за кордон без згоди на те батька, не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини.    
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.
В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зазначено: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».
В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».
Статтями  8, 11, 12 ЗУ «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 
Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. 
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. 
Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. 
Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. 
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. 
При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.
Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. 
Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанова від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16-ц) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року (справа №6-2445цс16) та від 12 липня 2017 року (справа №6-564цс17) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. 
Велика Палата Верховного Суду вважала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року №789-ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Відповідно до статті 3 Конвенції, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. 
Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року №789-ХІІ, та положення національного законодавства.
Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та ЗУ «Про міжнародні договори України». 
Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.
У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. 
Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.
Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць.
Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. 
Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. 
Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. 
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
За ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При цьому, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому, положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. 
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. 
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Під час перегляду справи, апеляційним судом було вжито усіх необхідних заходів спрямованих на всебічний, повний розгляд справи, який давав би можливість підтвердити обставини, викладені апелянтом у апеляційній скарзі, однак службою у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не було надано висновок, у зв`язку із відсутністю дитини на території України.
Разом з тим, інші докази не підтвердять доводів апеляційної скарги, а відтак, доказів на спростування висновків викладених у рішенні суду першої інстанції апеляційним судом не здобуто.  
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, визначивши місце проживання ОСОБА_4 разом з батьком, за адресою місця проживання останнього, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
    
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 02 червня 2022 року

Суддя-доповідач                                                        К.П. Приходько
 
Судді                                                                           С.О. Журба 
 
                                                                                              Т.О. Писана