ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5198/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  06 липня 2022 року                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність, стягнення матеріальної допомоги, 
  В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Зміст позову складають наступні позовні вимоги: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати;              2) стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати - 33098,82 грн.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що внаслідок поновлення на роботі за рішенням суду, яке набрало законної сили, у позивача виникло право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за минулий період - а саме за 2020 рік. Позивач звернувся 29.01.2021 з відповідною заявою до відповідача, однак відповідач відмовив у задоволенні заяви. Відмову відповідача у задоволенні заяви отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 р. в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, застосування закону, який не підлягав застосуванню, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 06.07.2022.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в порядку виконання відповідачем рішення, що набрало законної сили від 18.09.2020 у справі                 № 640/1219/20, постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження №63974669 від 23.12.2020 у справі №640/1219/20, - Офісом Генерального прокурора було видано наказ № 89ц від 27.01.2021, за яким, позивача було поновлено на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаїв (з місцем постійної дислокації у м. Миколаїв) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12. 2019. 
Судовим рішенням від 18.09.2020 у справі № 640/1219/20, яке підлягало виконанню відповідачем, питання нарахування та виплати матеріальної допомоги позивачу не вирішувалось, не визначалось предметом позову чи дослідження. 
29.01.2021 позивач після поновлення на роботі за рішенням суду звернувся до Генерального прокурора з заявою в якій просив надати матеріальну допомогу за 2020 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2020 на підставі норми ч.3 ст.83 Закону України «Про прокуратуру» та у зв`язку із поверненням з відрядження у м. Миколаїв та необхідністю облаштування соціально-побутових питань. 
У відповідь на зазначену вище заяву відповідачем було надано письмову відповідь від 17.02.2021 вих.№21-414вих.21. Із зазначеної відповіді слідує, що відповідач, що відсутні правові підстави для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за минулий бюджетний 2020 рік. При цьому своє рішення відповідач мотивує нормами статей 89, 90, ч. 3 ст. 83 Закону України «Про прокуратуру», ч. 1 ст. 51 та ст. 48 Бюджетного кодексу України, п. п 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». 
24.03.2021 не погодившись з відмовою відповідача виплатити матеріальну допомогу, позивач звернувся до відповідача з запитом на отримання публічної інформації, де запитував до отримання наступні документи: 1) Наказ та/або інший організаційно-розпорядчий акт Генерального прокурора (іншої посадової особи) про виплату працівникам Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік; 2) Наказ та/або інший організаційно-розпорядчий акт Генерального прокурора (іншої посадової особи) про виплату працівникам Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік. Також позивач у загаданому запиті просив відповідача надати відповіді на наступні запитання: 1) Чи виплачувалась працівникам Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в порядку ч.3 ст.83 Закону України «Про прокуратуру» за 2020 рік? 2) Чи виплачувалась працівникам Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в порядку ч.3 ст.83 Закону України «Про прокуратуру» за 2020 рік? 3) Якщо так, - то коли, у якому розмірі та на підставі якого організаційно-розпорядчого документу? 
У відповідь на зазначений вище запит відповідачем було надано письмову відповідь від 30.03.2021 № 27/3-1166 вих.21, згідно якої, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань співробітниками Офісу Генерального прокурора у січні 2020 здійснювалась у розмірі середньомісячної заробітної плати, на підставі наказу Генерального прокурора від 27.01.2020 №03-зц. У 2021 така допомога відповідачем не виплачувалась. 
Не погоджуючись з доводами відповідача щодо виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і здійснюється в межах бюджетних асигнувань, що мають кількісні, часові та цільові обмеження. Тож, відповідач діяв правомірно відмовивши відповідачу у задоволенні заяви від 29.01.2021 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. 
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк, судом першої інстанції не було враховано, що право позивача на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, виплату якої передбачено наказом Офісу Генпрокурора від 27.01.2020 № 03-зц, фактично виникло у ОСОБА_1 з моменту прийняття відповідачем рішення про поновлення позивача на посаді з 25.12.2019. Також, судом помилково до спірних правовідносин, які виникли з 27.01.2021, застосовано норми підзаконних нормативно-правових актів, які не підлягали застосуванню, оскільки не можуть в силу закону регулювати спірні правовідносини та мають нижчу юридичну силу. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положень статті 89 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.
За змістом статті 90 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру»,  фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Згідно приписів ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №2456-VI, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
Відповідно до норм п.30 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010               № 2456-VI, кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №2456-VI, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.
Відповідно до ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI, зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
Слід звернути увагу на те, що відповідно до положень ч. 3 статті 83 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
Відповідно до п. п 3   п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» № 505 від 31.05.2012, керівникам органів прокуратури надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.
Наведене свідчить, що рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, ухвалюється керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету. При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і виплачується за наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці.
Як встановлено судом, свою відмову у наданні позивачу допомоги для вирішення соціально-побутових питань Офіс Генпрокурора обґрунтував тим, що така виплата не є обов`язковою виплатою, здійснюється у межах відповідних бюджетних асигнувань, що мають кількісні, часові та цільові обмеження (у межах бюджетного періоду). 
Крім того, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за змістом ч. 3 ст. 83 Закону України «Про прокуратуру», така допомога може надаватись, тобто не є обов`язковою виплатою на відміну від допомоги для оздоровлення, а є правом керівника і здійснюється в межах бюджетних асигнувань, що мають кількісні, часові та цільові обмеження. Також, врахуванню підлягає й те, що вказані кошти плануються та виділяються в межах бюджетного планування на бюджетний період (рік).   Бюджетний період становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Відповідно до  статті 57 Бюджетного кодексу України,  не пізніше 31 грудня поточного бюджетного періоду Державна казначейська служба України закриває всі рахунки, відкриті у поточному бюджетному періоді для виконання бюджету.
З наведеного слідує, що виплата як заробітної плати, так і іншого грошового забезпечення, у тому числі і матеріальної допомоги провадиться у поточному році і за поточний рік.
Відповідно до підпункту 3 пункту 2  постанови Кабінету Міністрів України від            31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»,  керівникам органів прокуратури надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.
Отже, зміст наведених положень чинного законодавства свідчить, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань провадиться у поточному році і за поточний рік. 
За таких обставин, суд першої інсатнції мав підстави для висновку, що відповідач діяв правомірно відмовивши відповідачу у задоволенні заяви від 29.01.2021 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 р. - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                           О.М. Ганечко

Судді                                                                                                        В.В. Кузьменко

                                                                                                             Я.М. Василенко