ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15804/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 травня 2022 року                                                                       м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому просив:
-                    визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 викладене у пункті 26 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 49 від 27.03.2020;
-                  зобов`язати Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 , передбачену  статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням першої групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 400 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, у якому здійснюватиметься виплата.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив про те, що відповідачем було безпідставно відмовлено у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги у    зв`язку з настанням інвалідності 2 групи, оскільки вважає, що набув право на її отримання.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Крім того, наголошено на тому, що суд застосував Закон, який не підлягає застосуванню.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 30.03.2022.
У зв`язку з тим, що розгляд справи 30.03.2022 не відбувся, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2022 призначено розгляд апеляційної скарги на 04.05.2022 у порядку письмового провадження.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу в Збройних Силах України. Так, наказом Міністерства оборони України від 01.08.2015р. № 621 (по особовому складу), позивача було звільнено у запас за п. «б» ч. 8  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (за станом здоров`я).
Відповідно до витягу із протоколу засідання Військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у         ОСОБА_1 від 10.11.2015р. № 387, захворювання, так, пов`язані з захистом Батьківщини.
11.11.2015 позивачу встановлено II групу інвалідності, причина інвалідності - травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини. Позивачу виплачена допомога в сумі 275600,00 грн.
Водночас, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 07.11.2018р. серії 12 ААБ                       № 010539, позивачу з 05.11.2018р. встановлено I групу інвалідності, причина інвалідності - травма, захворювання, так, пов`язана із захистом Батьківщини. Інвалідність встановлена довічно.
У зв`язку з цим, позивач звернувся до відповідача через уповноважений орган із заявою, до якої додав необхідні документами, в якій просив вирішити питання про призначення йому одноразової грошової допомоги у відповідності до  ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  у зв`язку з встановленням йому І групи інвалідності.
Однак, за результатами розгляду поданих документів, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення від 27.03.2020 № 49 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на пункт 4  статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  та пункт 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975. В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що зміна групи інвалідності у заявника відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.
Позивач вважаючи, протиправною відмову відповідача в призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І групи інвалідності, звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що з дня встановлення позивачеві ІІ групи інвалідності (11.11.2015) до дня встановлення позивачу І групи інвалідності (07.11.2018) минуло понад два роки, з урахуванням чого, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, рішення відповідача відповідає нормам Закону, що регулює спірні правовідносини.
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк судом першої інстанції не було враховано, що позивач у різні часи отримав два окремих ушкодження здоров`я, а саме, у 2015 році та 2020 році. Також, апелянт наголошує на помилковому застосуванні судом першої інстанції норм Закону, який до позивача не міг бути застосованим, адже зміни, внесені не мають зворотної дії в часі, є неконституційними та порушують право особи на законне очікування реалізації особою набутих прав.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до  положень статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За змістом статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Так, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01.01.2014 шляхом доповнення  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  статтею 16-3 (в редакції  Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012             № 5040-VI).
Згідно з пунктом 4  статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII  (набрав чинності з 01.01.2017), пункт 4  статті 16-3 Закону № 2011-XII  було доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Також, відповідно до п. 8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19 зазначив наступне: «Змістовно абзац другий пункту 4  статті 16-3 Закону № 2011-XII  є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абзац другий пункту 4  статті 16-3 Закону    № 2011-XII  встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців».
Ухвалюючи вказану постанову, Судова палата відступила від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, від 21.06.2018 у справі № 760/11440/17, від 30.09.2019 у справі № 825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшла наступного висновку про застосування пункту 4  статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII: право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; передбачені пунктом 4  статті 16-3 Закону № 2011-XII  обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014; зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).
Тож, пунктом 4  статті 16-3 Закону № 2011-XII,  передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували, а також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 1.380.2019.006957 зазначив наступне: «Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно. При цьому, держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання одноразової грошової допомоги, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та  статтею 46 Конституції України  (громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах».
Також, Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 1.380.2019.006957 дійшов наступних висновків: встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати одноразової грошової допомоги; встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми; дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що, оскільки з дня встановлення позивачеві ІІ групи інвалідності (11.11.2015р.) до дня встановлення позивачу І групи інвалідності (07.11.2018р.) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Тобто, у позивача відбулась саме зміна групи інвалідності, однак, така відбулась понад встановлений Законом (шляхом внесення змін) строк - 2 роки. 
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №806/714/18, від 04.03.2020 у справі №240/5688/18 та у справі №240/5765/18, від 21.01.2021 у справі №120/3/20-а, від 31.03.2021 у справі  №    440/1491/20, у постанові Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі № 1.380.2019.006957.
Щодо доводів апелянта про те, що обмеження щодо виплати однієї грошової допомоги встановлене для одного й того самого ушкодження здоров`я, а не внаслідок різних (апелянт вказує на те, що отримав два окремі ушкодження), колегія суддів вважає, що одноразова грошова допомога нараховується та пов`язується саме з ушкодженням здоров`я, ступінь якого визначається певною групою інвалідності, та не ставить у можливість виплати такої допомоги у відповідності до кількості ушкоджень.
У частині посилань апелянта на застосування Закону без жодного перехідного періоду до осіб, які набули інвалідність до 2017 року, означатиме невиправдане втручання в законне очікування таких осіб, колегія суддів наголошує на тому, що вказаний Закон (зміни щодо 2 річного терміну зміни групи інвалідності), не передбачає перехідного періоду, є чинним та неконституційним не визнавався, а тому, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення та суд першої інстанції вирішуючи даний спір по суті, не могли не враховувати приписи законодавства, є на той момент було чинним. 
Тож, позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 р. - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                            О.М. Ганечко

Судді                                                                                                         В.В. Кузьменко

                                                                                                              Я.М. Василенко