ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2681/22 Справа № 185/6186/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:
       В липні 2018 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що 24 жовтня 2017 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого останній взяв у борг грошові кошти в розмірі 2 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 3-5% щомісячної ставки від 24.10.2017 року, про що було складено розписку. Однак, відповідач у строк, вказаний в розписці, грошові кошти не повернув. Тому, позивач просила стягнути вказану суму. Крім того, за невиконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування позикою за період з 24.10.2017 року по 24.07.2018 року в розмірі 23 570,25 грн.; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 90,41 грн., а всього стягнути 76 039,00 грн.
       Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено в повному обсязі.
       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року скасовано, справу призначено до розгляду.
       Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики задоволено у повному обсязі.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики грошей від 24 жовтня 2017 року в розмірі 2 000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 52 378 грн. 34 коп.; проценти за користування позикою за період з 04.07.2018 року по 24.07.2018 рік в розмірі 23 570 грн. 25 коп.; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 90 грн. 41 коп., а всього стягнуто 76 039,0 грн.
       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року повернуто ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року просить призначити по справі судову почеркознавчу експертизу, заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року скасувати , ухвалити рішення, яким в позові відмовити повністю, стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року повернуто заявнику.
       Постановою Верховного Суду від 24 грудня 2021 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
       Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року від інших учасників справи не надходили.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 3-5% щомісячної ставки від 24.10.2017 року про що було складено розписку (а.с.94).
       Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
       Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач надала боргову розписку, яка містить усі істотні умови договору позики.
       За клопотанням відповідача ОСОБА_1 у процесі розгляду справи ухвалою суду першої інстанції від 09 липня 2019 року призначено судову почеркознавчу експертизу у зв`язку із запереченням відповідача ОСОБА_1 факту наявності його особистого почерку та підпису у розписці від 24.10.2017 року про отримання ним та ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 2 000,00 доларів США від ОСОБА_2 .
       27.08.2019 року на адресу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Ус Д.О. надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання судової почеркознавчої експертизи, а саме: вільних зразків почерку ОСОБА_1 , за 2016, 2017 роки, що можуть міститися в будь-яких різноманітних документах (до 10-ти документів); вільних зразків підпису ОСОБА_1 за 2016, 2017 роки, що можуть міститися в будь-яких різноманітних документах (до 10-ти документів); експериментальних зразків почерку ОСОБА_1 ідентичних досліджуваному тексту (на 5 арк.); експериментальних зразків підпису ОСОБА_1 (на 5 арк.).
       Однак, відповідно до заяви від 15.10.2019 року, ОСОБА_1 відмовився виконувати вищевказане клопотання судового експерта.(а.с.107).
18 березня 2020 року на адресу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали цивільної справи без проведення судової почеркознавчої експертизи у зв`язку із нездійсненням відповідачем ОСОБА_1 оплати за її проведення, а також невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання судової почеркознавчої експертизи.(а.с.117-119).
       Відповідно до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
       В постанові Верховного Суду від 17.04.2019 р. (справа 373/1917/15-ц) зазначено, що визнання факту, для з`ясування якого призначалася експертиза, або відмова у визнанні цього факту здійснюється судом з урахуванням оцінки доказів, аналізу правової позиції цієї особи та того результату, якого вона домагається. Фактично суд виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним.
       Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
       Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
       Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст.94 ЦПК України).
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
       Відповідно до положень ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       З огляду на зазначені обставини, враховуючи те, що відповідач ухилився від обов`язку оплати за проведення експертизи та надання експерту необхідних матеріалів, без чого провести експертизу неможливо, а також зважаючи на відсутність будь-яких доказів, які б спростовували факт написання відповідачем розписки, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача щодо складення розписки не відповідачем.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в діях відповідача вбачається умисне ухилення від проведення експертизи.
       Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами за період з 24.10.2017 року по 24.07.2018 року у розмірі 23 570,25 грн., оскільки розмір і порядок одержання процентів встановлений в розписці, що дає позикодавцю право на одержання від позичальника процентів від суми позики.
       Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Відповідач жодного платежу не зробив.
       Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
       Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики грошей від 24 жовтня 2017 року в розмірі 2 000,00 доларів США, що еквівалентно 52 378,34 грн.; проценти за користування позикою за період з 04.07.2018 року по 24.07.2018 рік в розмірі 23 570,25 грн.; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 90,41 грн., а всього 76 039,00 грн.
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо неналежного проведення експертизи, так як суд першої інстанції належним чином призначив експертизу, відповідач ухилявся у її проведенні, тому відповідно до норм ЦПК України суд поновив провадження у справі. Твердження апелянта, що він відмовився виконувати клопотання експерта через існування пропозиції позивача провести аналогічну експертизу в іншому закладі значно дешевше, спростовуються наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_1 від 15.10.2019 року, в якій він зазначив, що “надавати вільні зразки почерку та підпису, експериментальні зразки почерку та підпису не бажає” (а.с.107). 
Заявляючи клопотання про призначення експертизи в суді апеляційної інстанції відповідач не надав докази неможливості її проведення в суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому колегія суддів вважає що клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи в суді апеляційної інстанції не підлягає задоволенню,оскільки на думку колегії суддів, заявляючи клопотання про призначення експертизи одночасно відмовляючись надавати зразки почерку, дії відповідача суперечать справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню справи задля ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів учасників справи, що є зловживання процесуальними правами.
       Так, ВС у справі №46/603 від 01.07.2021 зробив наступний правовий висновок: Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що розписку від 24.10.2017 року не підписував та заперечення укладення договору позики, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження вказаних обставин.
       На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка (а.с.94).
       “Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18 (провадження №61-9353св21), у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17 (провадження №61-1899св20). 
       У зв`язку із цим, посилання в апеляційній скарзі на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин є безпідставними, а доводи, що договір позики складений відносно іншої особи і підписаний іншою особою неспроможними. Так, у розписці чітко зазначено, що ОСОБА_1 позичає грошові кошти. Цьому відповідно до ст.1046 ЦК України кореспондує обов`язок повернення позики. Крім того, у розписці від 24 жовтня 2017 року зазначено про зобов`язання повернути борг по вимозі з урахуванням 3-5% щомісячної ставки від 24.10.2017р.
       Доводи апеляційної скарги, що одночасне стягнення 3% річних від простроченої суми та визначених договором процентів незаконно, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику, а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
       Таким чином, позикодавець має право на отримання як процентів від суми позики відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, так і гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.
       Аналогічний правовий висновок зроблено ВП ВС від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
       Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича

                                                                       М.Ю.Петешенкова