П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/5948/21	

Головуючий І інстанції: Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 20.12.2021р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
В С Т А Н О В И В:
28.07.2021р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно застосування грудня 2015р.      як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації її грошового забезпечення в період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р. включно; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на її користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008р. у розмірі - 41798,51 грн., із одночасним відрахуванням      1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб у відповідності до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44).
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у період проходження позивачем військової служби, нарахування її грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме         у період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р. їй не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, а її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. При цьому, на думку ОСОБА_1 , базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р. є саме січень 2008р.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021р. (ухваленим     в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 20.03.2017р. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 20.03.2017р. включно із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податків з доходів фізичних осіб у відповідності до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44). У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 подали апеляційні скарги.
У поданій апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просила скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.12.2021р. в частині відмови у визначенні базового місяця - січня 2008р. для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р. Як наслідок, позивач просила прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині - задовольнити в повному обсязі.
Військова частина НОМЕР_1 у поданій нею апеляційній скарзі зазначила, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.12.2021р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі або залишити позову заяву ОСОБА_1 без розгляду.
27.01.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами учасників справи та призначено їх до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - сержант ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії (фахівця радіотехнічного поста) 2 зміни відділення технічних засобів охорони державного кордону відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІІІ категорії в період з 20.06.2014р. по 20.03.2017р.
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 20.03.2017р. №170-ос, позивача, звільнену з військової служби у запас, з 20.03.2017р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
12.05.2021р. позивач звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою про виплату їй грошового забезпечення та, зокрема, надання інформації про розмір її посадового окладу станом на 01.01.2008р.
Листом від 28.05.2021р. №11/Ш-106 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що за результатом її звернення їй буде нараховано та, при надходженні фінансування, виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі - 9843,21 грн.
Не погоджуючись із вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом до суду.
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не у повній мірі погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального і правового захисту, гарантії в економічній, соціальній та політичній сферах щодо сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.
У відповідності до ст.1 цього Закону, «соціальним захистом військовослужбовців» вважається діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно зі ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається в залежності від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня та вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-XII.
У розумінні ст.1 вказаного Закону, індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або ж повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Стаття 2 Закону №1282-XII визначає те, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.4 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
При цьому, для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у ч.1 цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За приписами ст.6 Закону №1282-XII, у разі виникнення обставин, передбачених у ст.4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних та демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. 
Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, передбачені «Порядком проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078).
У відповідності до п.1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому було офіційно опубліковано індекс споживчих цін. 
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103% (застосовується з 01.01.2016р.).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Як визначено п.2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Згідно з положеннями п.4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних та демографічних груп населення. 
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1% або 100%. 
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Як передбачено п.10-2 Порядку №1078, для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.
З урахуванням наведених правових норм діючого законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. по справі №9-рп/2013 стосовно офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України зазначено про те,  що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована          на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. 
А тому, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
До того ж, аналогічний правовий висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 20.11.2019р. у справі №620/1892/19.
Таким чином, суд 1-ї інстанції вірно та відповідно до вимог чинного законодавства встановив наявність у позивача права на виплату індексації грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.
Разом із тим, спірним у цій справі є, зокрема, питання правильності визначення відповідачем базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів позивача за період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р. (включно).
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданих учасниками справи апеляційних скарги, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.
Так, з аналізу положень Закону №2011-XII вбачається, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Через вимоги закону проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації (постанова Верховного Суду від 27.04.2021р. у справі №380/1513/20).
Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.07.2019р. у справі №240/4911/18, від 07.08.2019р. у справі №825/694/17, а також від 20.11.2019р. у справі №620/1892/19, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
Стосовно дискреційних повноважень, судова колегія наголошує, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Втім, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Наведені правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.12.2018р. у справі №802/412/17-а та від 11.04.2018р. у справі №806/2208/17.
Що ж до справ з подібними правовідносинами, то Верховний Суд у своїй практиці вказував, що повноваження державних органів стосовно визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, адже законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень - проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 103%.
Зазначені правові висновки Верховний Суд виклав у постановах від 29.11.2021р. у справі №120/313/20-а, від 26.01.2022р. у справі №400/1118/21, від 20.04.2022р. у справі №420/3593/20 та від 31.05.2022р. у справі №400/4491/20.
Колегія суддів звертає увагу, що у названих справах №400/1118/21, №420/3593/20 Верховний Суд, розтлумачивши п.п.2,5,10-2 Порядку №1078, зазначив, що для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.
Одночасно з цим, Верховний Суд зазначив, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Відповідно, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1% або 100%, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. Разом із тим, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.
Зрештою, на основі аналізу вищенаведених норм, Верховний Суд дійшов висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), і є базовим при проведенні індексації.
Правовідносини у згаданих вище справах та справі №400/5948/21 є подібними, а тому вказані висновки є релевантними до цієї справи.
У цьому контексті колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового        і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007р. №1294 було затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.
Відповідно до п.13 вказаної Постанови, вона набрала чинності з 01.01.2008р.
Посадовий оклад (тарифна ставка) позивача, який йому виплачувався за весь період військової служби, був встановлений із січня 2008р. та не змінювався. Він змінився лише в березні 2018р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704, якою були встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців.
Отже, у силу норм Порядку №1078, січень 2008р. є базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015р. до 20.03.2017р. (включно).
Відповідно, Військова частина НОМЕР_1 у спірний період повинна була нарахувати та виплачувати позивачу індексацію грошового забезпечення із урахуванням саме січня 2008р. як базового місця при проведенні індексації. 
При цьому, позовні вимоги стосовно стягнення конкретної суми індексації за вказаний період задоволенню не підлягають, оскільки, в даному випадку, суд не уповноважений розраховувати та визначати суб`єкту владних повноважень конкретну суму індексації грошового забезпечення, яка повинна бути виплачена особі, однак наділений повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку, якщо він був здійснений.
Що ж стосується вимог про нарахування та виплату на користь позивача індексації грошового забезпечення із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, то судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-ІІІ, підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі ст.2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до ст.6 вказаного Закону, компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
При цьому, за змістом пп.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
У силу вимог пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 цього ж Кодексу, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 ПК України.
Отже, відрахування військового збору з сум доходів є обов`язком податкового агента, проте безпосередньо пов`язане з нарахуванням (виплатою) таких доходів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. за №44 (із подальшими змінами) було затверджено «Порядок виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу».
Відповідно до п.2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пункт 4 та 5 Порядку №44 визначає, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
У даному випадку, суми індексації грошового забезпечення, за невиплату яких ОСОБА_1 просить стягнути компенсацію, їй нараховані до виплати не були, а відтак підстави для здійснення такої компенсації - відсутні.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що право на захист у адміністративному судочинстві є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання.
Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або ж законні інтереси.
Тобто, предметом судового розгляду можуть бути лише правовідносини, які вже виникли та пов`язані з захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
Захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень, при цьому суд не здійснює превентивного захисту.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду 1-ї інстанції щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача здійснити на користь ОСОБА_1 виплату вказаної компенсації, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно з виплатою нарахованої індексації грошового забезпечення, тобто у майбутньому. 
За наведених підстав, позовні вимоги підлягаю задоволенню шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р. (включно), із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008р., з урахуванням виплачених сум.
Також, позивачем була заявлена вимога щодо встановлення Військовій частині НОМЕР_1 строку для подання звіту про виконання судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
У свою чергу, судова колегія звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 20.02.2019р. у справі №806/2143/15 наголошував, що підставами застосування норм ст.ст.382,383 КАС України є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, які свідчать про протиправність рішень, дій або ж бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із невиконанням судового рішення в цій справі.
Втім, позивач не навела жодних обґрунтувань про ухилення суб`єктом владних повноважень від виконання рішення у даній справі, а тому підстави для встановлення контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований приписами ст.382 КАС України, - відсутні.
Що ж до доводів відповідача про звернення позивача після спливу встановленого ст.122 КАС України строку, колегія суддів зазначає наступне.
У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, «процесуальними строками» є встановлені законом або     ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Спірні правовідносини у даній справі склались із приводу нарахування та виплати позивачу індексації її грошового забезпечення (за період з 01.12.2015р. по 20.03.2017р.) із застосуванням місяця,   за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008р.
Як передбачено ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим же Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачена можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, серед інших, й у питаннях відносно оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Так, ч.1 ст.233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено положення про те, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Разом із цим, ч.2 цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту та такий висновок прямо випливає з вказаної норми.
Аналіз вищенаведених правових норм Закону №2011-XII та Порядку №1078 беззаперечно дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці (в частині її виплати) працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як це передбачено ч.2 ст.233 КЗпП України.
До того ж, на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, у тому числі дія указаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості стосовно строку звернення до суду з позовом про стягнення належної військовослужбовцю суми грошового забезпечення.
Аналогічна правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах  від 12.05.2022р. у справі №280/9017/20, від 29.09.2021р. у справі №160/8332/20, від 24.09.2020р. у справі №806/2883/17 та від 13.01.2020р. у справі №814/1007/16.
Отже, доводи апелянта щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та, як наслідок, наявності підстав для залишення її позовної заяви без розгляду не знайшли свого підтвердження.
Окрім того, відповідач обґрунтовує наявність підстав для залишення позову без розгляду, тим що позивачем при зверненні до суду не було сплачено судовий збір.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам ст.ст.160,161,172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.
Згідно з ч.3 ст.161 КАС України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Так, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI, ст.1 якого встановлено, що «судовий збір» - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. 
Судовий збір включається до складу судових витрат.
За змістом п.1 ч.1 ст.5 цього Закону, у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі позивачі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Судова колегія звертає увагу, що предметом позовних вимог, наведених у прохальній частині позову, є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008р. 
Як уже зазначалося вище, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці (грошового забезпечення). Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Тобто, індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Аргументи ж апелянта щодо того, що індексація грошового забезпечення не може вважатися складовою грошового забезпечення у розумінні ст.9 Закону №2011-ХІІ, спростовані приведеними вище висновками суду та узгоджуються з усталеною правовою позицією Верховного Суду.
Отже, заявлені позовні вимоги фактично пов`язані з виплатою ОСОБА_1 заробітної плати (грошового забезпечення). Таким чином, на переконання колегії суддів, за подання позовної заяви із вказаними позовними вимогами позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону №3674-VI.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) КР європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, відповідно до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Керуючись ст.ст.5,122,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування грудня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 року по 20.03.2017 року включно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.02.2015 року по 20.03.2017 року з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, із урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 30.08.2022р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова 

                                                                                                                   В.О. Скрипченко