ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/959/21	Головуючий у 1-й інстанції   Данилів О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/601/22 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Міщій О. Я., Храпак Н. М., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 593/959/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 січня 2022 року, ухваленого суддею Данилів О.М., повний текст рішення складено 19 січня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України про стягнення компенсації у розмірі трьох відсотків річних та індексу інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:
       
       у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Державної Казначейської служби України про стягнення компенсації у розмірі трьох відсотків річних та індексу інфляційних втрат.
       В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області, постановленим 02 вересня 2019 року у цивільній справі № 593/548/19, було частково задоволено його позов до прокуратури Тернопільської області, Державної Казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та на виконання вказаного рішення із врахуванням постанови Тернопільського апеляційного суду від 12.11.2019 року йому було видано виконавчий лист, який своєчасно був звернутий до виконання.
       Для виконання вищевказаного виконавчого листа від 11.12.2019 року ним було подано до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області письмову заяву із проханням стягнути із державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його картковий рахунок компенсацію на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у сумі 593 122 грн. 40 коп. І хоч вказана заява 9 червня 2020 року була належним чином зареєстрована у канцелярії Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, однак, незважаючи на норми діючого законодавства, компенсація на відшкодування моральної шкоди за вищевказаним рішенням суду виплачена йому була лише 14 липня 2021 року.
       Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
       А так як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, несвоєчасно, а саме: із затримкою в 1 календарний рік та 1 місяць (13 місяців), виплатив вказану суму компенсації чим порушив імперативну норму ч. 1 ст. 5 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, тому просив суд відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України із відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання, стягнути інфляційні втрати, які від несплаченої суми становлять 57 419 грн. 70 коп. та три проценти річних, що в грошовому виразі становить 19 500 грн.
       Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь трьох відсотків річних, що становить 19500 грн. та інфляційні витрати у розмірі 57419 грн. 70 коп. залишено без задоволення.
       Судові витрати по справі у відповідності до ст. 141 ЦПК України компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції неправильно визначено застосування положень ст. 625 ЦК України лише у договірних відносинах і що не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку заподіяння шкоди та її подальшого відшкодування.
       Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд прийшов до переконання, що Казначейство вчиняло у повному обсязі дії щодо виконання рішення суду.
       Така позиція суду першої інстанції не заслуговує на увагу, оскільки позивачем не ставилося питання про бездіяльність органу державної влади, натомість позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасною виплатою коштів, згідно наданого законом терміну для виконання.
       Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у визначений апеляційним судом термін не поступив.
       Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..
       Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
       Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” встановлено, що з 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 481 грн.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. 
       Ціна позову у цій справі становить 76919,70 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 =248100 грн).
       Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
       Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
       Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону повністю не відповідає.
       Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на ст. ст. 11, 509, 625 ЦК України є помилковим та необґрунтованим, оскільки дані статті визначають загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширюють свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. 
       Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох відсотків річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із заподіянням шкоди та її подальшого відшкодування. Судове рішення про стягнення моральної шкоди покладає на боржника зобов`язання її виплатити. Однак таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини, адже судове рішення про стягнення шкоди і є підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності. 
       З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що на виконання рішення Бережанського районного суду від 02 вересня 2019 року у цивільній справі № 593/548/19 із врахуванням постанови Тернопільського апеляційного суду від 12.11.2019 року, 11.12.2019 року було видано виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку 593 122 грн. 40 коп. компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
        9 червня 2020 року ОСОБА_1 подав вищевказаний виконавчий лист для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області та у своїй письмовій заяві, адресованій начальнику Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, просив стягнути із державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його картковий рахунок №  НОМЕР_1 зазначену у рішенні суду компенсацію спричиненої йому моральної шкоди. Тримісячний строк виконання рішення по виконавчому листу сплив 09 вересня 2020 року.
       14.07.2021 року Казначейство здійснило перерахування коштів на користь позивача в розмірі 593122,40 грн згідно з виконавчим листом по справі № 593/548/19 за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030, тобто відбулось фактичне виконання рішення.
       Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Порядок виконання рішення судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 року № 1404-VIII.
       Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України “Про виконавче провадження” рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
       Частина 1 статті 5 Закону “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” зазначає, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
       Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.         Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
       Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.
       Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Суд першої інстанції на такі вимоги уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи.
       Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу у розмірах відповідно 19 500 грн. та 57419,70 грн період з червня 2020 року по червень 2021 року.
       Проте, такий розрахунок колегія суддів вважає помилковим, оскільки в ньому збільшено період виконання, так як не враховано тримісячний строк його виконання, який сплив 09 вересня 2020 року, а фактичне виконання відбулося 14 липня вересня 2021 року, тому період за який позивач має право отримати відшкодування починається із 09 вересня 2020 рок, а закінчується 14 липня 2021 року.
       Враховуючи несвоєчасне виконання рішення суду із вересня 2020 року по липень 2021 року, нарахування інфляційних втрат на суму боргу 593 6122 грн становить 62004,97 грн (593122 * 110,454% = 655126,97 грн; 655126,97 — 593122 = 62004,97 грн), які відповідно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 .
       Також згідно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню на користь позивача 3 % річних за прострочення перерахування коштів за рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2019 року, що складає 16 559,73 грн (593122 грн х 340 днів х 3%). 
       Дослідивши докази у справі, надавши оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача матеріальної шкоди за тривале невиконання рішення суду підлягають задоволенню на загальну суму 78564,7 грн (16 559,73 грн + 62004,97 грн).
       Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
       Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України (місто Київ, вул Бастіонна,6, 01601, ЄДРІН 37567646) з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 % річних за прострочення перерахування коштів в сумі 16559,73 грн. та інфляційних втрат - 62004,97 грн., що в загальному становить 78564,7 грн.
       Судові витрати по справі у відповідності до ст. 141 ЦПК України компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повний текст постанови складено 21 липня 2022 року.
Головуюча                                                                 Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         О.Я. Міщій

                                                                                Н.М. Храпак