Постанова
Іменем України
 
04 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 372/4153/18

провадження № 61-13841св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,
відповідачі: Обухівська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності та витребування земельних ділянок.
 
Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 
56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва, в тому числі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 загальною площею 0,24 га за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району та передано їм власність вищевказані земельні ділянки. 
 
На підставі вищевказаного розпорядження виданий державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії ЯЖ № 217212 площею 
0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0026 і державний акт на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку серії ЯЖ № 217213 площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0029. 
 
На підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 2008 року ОСОБА_2 здійснив відчуження земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0026 на користь ОСОБА_1 
 
ОСОБА_3 па підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 2008 року здійснив відчуження земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0029 на користь ОСОБА_1 
 
03 серпня 2009 року Управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі ОСОБА_1 видані два державних акти на право власності на вказані земельні ділянки. 
 
Вказував, що вищевказані земельні ділянки як на момент їх відведення у 
2008 році, так і на час звернення до суду із позовом накладаються на землі водного фонду - на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Київського водосховища на річці Дніпро та 50 метрову прибережну захисну смугу ставка площею близько 23 га, що є порушенням норм чинного законодавства при наданні у власність земельних ділянок водного фонду. 
 
Посилаючись на вищевикладене, позивач просив: визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 
2008 № 506 в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 вказаних земельних ділянок; визнати недійсними державні акти серії ЯЖ № 664579 та серії ЯЖ № 664580, видані ОСОБА_1 ; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1  вищезазначені земельні ділянки.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області у складі судді 
Зінченко О. М. від 16 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передані Обухівською районною державною адміністрацією у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельні ділянки накладаються на землі водного фонду, розпорядником яких згідно зі статями 122, 149 ЗК України є Київська обласна державна адміністрація, тому розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року є незаконним, а вимоги прокурора про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності та витребування земельних ділянок є обґрунтованими. Разом з тим, позивач звернувся до суду із вимогами поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд першої інстанції вважав, що початок спливу позовної давності є дата видачі державних актів на спірні земельні ділянки (07 квітня 2008 року), тоді як позивач звернувся до суду із позовом лише у грудні 2018 року.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 
2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено.
 
Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0026 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0029.
 
Визнано недійсними державні акти серії ЯЖ № 664579 та серії 
ЯЖ № 664580, видані на ім`я ОСОБА_1 .
 
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельні ділянки площами 
0,12 га з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0026, 3223151000:06:014:0029, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог відповідають вимогам закону, однак суд дійшов помилкового висновку про сплив позовної давності. 
В матеріалах справи відсутні докази того, коли саме Київській обласній державній адміністрації, в інтересах якої звернувся прокурор, стало відомо про затвердження Обухівською районною державною адміністрацією 07 квітня 
2008 року проекту із землеустрою про відведення ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 спірних земельних ділянок. При цьому представник Київської обласної державної адміністрації стверджував, що обласній адміністрації стало відомо про порушення вимог земельного та водного законодавства лише 
13 грудня 2018 року з листа прокуратури Київської області від 07 грудня 
2018 року щодо звернення до суду із цим позовом. Відповідачі ці докази не спростували, а тому висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності апеляційний суд вважав помилковим.
 
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
 
Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідлецький В. Д., залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 
2019 року - без змін.
 
Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції та зазначив, що передані Обухівською районною державною адміністрацією у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельні ділянки площами 0,12 га з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0026, 3223151000:06:014:0029 накладаються на землі водного фонду, розпорядником яких згідно зі статями 122, 149 ЗК України є Київська обласна державна адміністрація, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 
2008 року № 506 в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірних земельних ділянок та виданих на його підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, а також витребування земельних ділянок на користь держави із чужого незаконного володіння.
 
Короткий зміст заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами
 
У березні 2021 року представник ОСОБА_1 подав заяву про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року за нововиявленими обставинами, у якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким змінити рішення Обухівського районного суду Київської області від 
16 липня 2019 року шляхом зміни його мотивувальної частини.
 
Заява мотивована тим, що задовольняючи позов прокурора, апеляційний суд виходив з того, що після заповнення Канівського водосховища відбулось затоплення низинних ділянок заплави Дніпра і гирлова частина р. Стугна, яка протікає поряд із земельними ділянками з кадастровими номерами: 3223151000:06:014:0026, 3223151000:06:014:0029, перетворилась у затоку річки Дніпра. Згідно інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 09 листопада 2018 року № 01-01/68 встановлено, що надані ОСОБА_2 і ОСОБА_3 земельні ділянки як на момент їх відведення у 2008 році, так і на даний час накладаються на землі водного фонду - на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Київського водосховища на річці Дніпро. 
 
ОСОБА_1 було виявлено, що Київським апеляційним судом 17 лютого 2021 року розглядалася подібна за обставинами справи № 372/4143/18. У вказаній справі перший заступник прокурора Київської області звернувся до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 з позовом про оскарження того самого розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 506 від 07 квітня 2008 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» та витребування від ОСОБА_4 земельної ділянки у власність держави, обґрунтовуючи це тим, що спірна земельна ділянка як на момент її відведення, так і на час звернення до суду накладається на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро. 
 
За результатами розгляду вказаної справи постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 , скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора. 
 
Приймаючи таке рішення, Київський апеляційний суд виходив, зокрема, із того, що навколо річки Стугна встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м, а не 100 м. Після ознайомлення зі змістом вказаної постанови Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 з проханням надати для ознайомлення копії доказів, які були подані нею по вказаній справі. У відповідь на його звернення ОСОБА_4 були надані копії наступних документів: витягу із паспорту річки Стугна 1989 року із загальними відомостями про річку та її басейн; висновку інституту водних проблем і меліорації НААНУ від 03 квітня 2019 року № 188/01; відповіді Державного агентства водних ресурсів України від 18 лютого 2019 року № 801/3/4/11-19; відповіді Державного агентства водних ресурсів України від 07 липня 2020 року № 3844/3/4/11-20; відповіді Державного агентства водних ресурсів України від 01 жовтня 2020 року № 5855/3/4/11-20, якими підтверджуються те, що річка Стугна є окремим водним об`єктом, а не затокою Канівського водосховища на річці Дніпро, є малою річкою, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м. Вказані докази, що підтверджують факт належності річки Стугна до малих річок, були подані у справу № 372/4143/18, у якій 
ОСОБА_1 не є учасником, а тому він не знав і не міг знати про наявність таких доказів та встановленої ними обставини. 
 
ОСОБА_1 вважав, що вказані обставини є істотними для розгляду справи, врахування таких обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке прийняте.
 
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року заяву адвоката Романюк І. І., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року задоволено.
 
Скасовано постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року.
 
Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено частково.
 
Скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Задовольняючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, апеляційний суд виходив із того, що наведені у заяві обставини, в розумінні статті 423 ЦПК України є нововиявленими обставинами, оскільки після набрання рішенням законної сили виникли нововиявлені обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особам, які зверталися із заявою, на час розгляду справи.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зробив висновок про те, що річка Стугна є окремим водним об`єктом, а не затокою Канівського водосховища на річці Дніпро, є малою річкою, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м, є істотною обставиною в даній справі та впливає на висновки суду першої інстанції по суті заявлених вимог, оскільки спростовує надані прокурором до позовної заяви докази. При цьому прокурор не спростував ту обставину, що навколо річки Стугна встановлюється прибережна захисна смуга шириною не у 100 м, а шириною у 25 м. Таким чином апеляційний суд зазначив, що обставини чи накладаються спірні земельні ділянки на 
25 метрову прибережну смугу можуть бути предметом перевірки в рамках розгляду іншого позову.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
12 серпня 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 
2021 року та залишити в силі постанову Київського апеляційного суду від 
23 жовтня 2019 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що наведені у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, обставини, в розумінні статті 423 ЦПК України не є нововиявленими а є новими обставинами, що може бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.
 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року в справі 
№ 314/4026/13, постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року в справі
№ 185/3384/18, постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року в справі 
№ 761/18429/15-ц, постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року в справі № 711/8648/16, постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі 
№ 369/8770/14-ц, постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі 
№ 756/10573/17, постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 753/7093/16-ц, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі 
№ 464/3304/14-ц, постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі 
№ 419/3259/12, постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року в справі 
№ 494/1677/13-ц, постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі 
№ 6-42/11, постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року в справі 
№ 667/1849/15-ц, постанові Верховного Суду від 15 листопада 2018 року в справі № 461/6797/12, постанові Верховного Суду від 12 листопада 2018 року в справі № 442/2321/15-ц, постанові Верховного Суду від 12 листопада 2018 року в справі № 363/1696/13-ц, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі 
№ 757/12964/15-ц, постанові Верховного Суду від 30 травня 2020 року в справі № 469/1393/16-ц, постанові Верховного Суду від 04 червня 2018 року в справі 
№ 629/1410/13-ц, постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі 
№ 552/1770/14-ц, постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року в справі 
№ 922/5169/13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
18 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року залишити без змін.
 
Додаткові аргументи заявника
 
22 жовтня 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду пояснення до касаційної скарги, у яких просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року та залишити в силі постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Обухівського районного суду Київської області.
 
21 січня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у поясненнях до касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
З матеріалів справи відомо, що у грудні 2018 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності та витребування земельних ділянок.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області у складі судді 
Зінченко О. М. від 16 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 
2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено.
 
Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0026 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0029.
 
Визнано недійсними державні акти серії ЯЖ № 664579 та серії 
ЯЖ № 664580, видані на ім`я ОСОБА_1 .
 
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельні ділянки площами 
0,12 га з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0026, 3223151000:06:014:0029, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідлецький В. Д., залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 
2019 року - без змін.
 
У березні 2021 року представник ОСОБА_1 подав заяву про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року за нововиявленими обставинами, у якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким змінити рішення Обухівського районного суду Київської області від 
16 липня 2019 року шляхом зміни його мотивувальної частини, оскільки ОСОБА_1 було виявлено, що навколо річки Стугна встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м, а не 100 м, що було встановлено у цивільній справі № 372/4143/18, за наслідками розгляду якої постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 , скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора у аналогічній справі.
 
ОСОБА_1 вважав, що вказані обставини є істотними для розгляду справи, врахування таких обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке прийняте.
 
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року за нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені у заяві обставини, в розумінні статті 423 ЦПК України є нововиявленими обставинами, оскільки після набрання рішенням законної сили виникли нововиявлені обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особам, які зверталися із заявою, на час розгляду справи.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Частиною другою статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 
2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
 
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 
1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта стаття 423 ЦПК України).
 
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга стаття 423 ЦПК України. Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
 
При цьому неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
 
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
 
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
 
При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 424, 426 ЦПК України. 
 
Висновок суду, що наведені ОСОБА_1 у заяві обставини щодо перегляду постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року є нововиявленими обставинами, за яких може бути скасовано судове рішення, не узгоджується з положеннями статті 423 ЦПК України.
 
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, суд апеляційної інстанції наведених вимог закону не врахував; приймаючи до уваги доводи ОСОБА_1 про існування нововиявлених обставин, зокрема того, що навколо річки Стугна встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м, а не 100 м, що встановлено у справі №372/4143/18, та на підтвердження чого 
ОСОБА_1 надано копії наступних документів: витяг із паспорту річки Стугна 1989 року із загальними відомостями про річку та її басейн; висновок інституту водних проблем і меліорації НААНУ від 03 квітня 2019 року № 188/01; відповідь Державного агентства водних ресурсів України від 18 лютого 
2019 року № 801/3/4/11-19; відповідь Державного агентства водних ресурсів України від 07 липня 2020 року № 3844/3/4/11-20; відповідь Державного агентства водних ресурсів України від 01 жовтня 2020 року № 5855/3/4/11-20, не врахував, що зазначена заявником обставина у розумінні положень ЦПК України не є нововиявленою, а тому вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення не могла. 
 
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).
 
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
 
Оскільки судові рішення скасовуються у зв`язку з порушенням судами норм процесуального права, доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права Верховним Судом не приймаються, оскільки порушення норм процесуального права є самостійною підставою для скасування судового рішення.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратуризадовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков      	
 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун