ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року	Львів	Справа № 140/1904/21 пров. № А/857/5290/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                    Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                       Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М., 
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

суддя(і) у І інстанції                                                                      Плахтій Н.Б., 
час ухвалення рішення                                                            не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                            м. Луцьк, 
дата складення повного тексту рішення                                         16 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії відповідно до пункту другого статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано відповідача провести з 01 вересня 2020 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту другого статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
28 грудня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою, у якій просив суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 140/1904/21.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року вказану заяву було задоволено. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подати до суду звіт про виконання судового рішення від 19 квітня 2021 року у справі № 140/1904/21 у 30-денний строк з дня набрання ухвалою законної сили.

У апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області просить вказану ухвалу скасувати та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на виконання рішення у даній справі 26 травня 2021 року пенсійним органом було проведено перерахунок пенсії відповідно до пункту другого статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01 вересня 2020 року.

Відповідно до частини 3 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. 

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення суддею першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Аналогічна норма закріплена в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини першої якої, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд , одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України , Робота та інші проти України, Варава та інші проти України», «ПМП Фея та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
З огляду на викладене, суд вправі вживати заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення строку для подання звіту.
Зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
З аналізу наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що суд наділений правом, під час прийняття постанови у справі встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на викладене у разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за Кодексом адміністративного судочинства України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Також суд апеляційної інстанції зауважує, що норми Кодексу адміністративного судочинства України не містять обмежень щодо застосування заходів судового контролю, передбачених частиною 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення після ухвалення такого рішення.
Як слідує з рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року, судом зобов`язано відповідача провести з 01 вересня 2020 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту другого статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
При цьому у мотивувальній частині рішення судом зазначено, що перерахунок пенсії позивача повинен бути проведений за кожний повний рік стажу роботи, в даному випадку 11 років, понад установлений мінімальний страховий стаж для призначення пенсії (20 років) шляхом збільшення пенсії на 1% заробітку за рік.
На виконання рішення суду у справі № 140/1904/21 позивачу виданий виконавчий лист № 9535/21 від 15 червня 2021 року, який пред`явлений до примусового виконання та за яким постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 17 серпня 2021 року відкрито виконавче провадження № 66522982.
Листом від 14 листопада 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повідомило державного виконавця про те, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року ОСОБА_1 в добровільному порядку 26 травня 2021 року проведено перерахунок пенсії відповідно до пункту другого статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01 вересня 2020 року. Розмір пенсії на виконання рішення суду не змінився, заборгованість відсутня.
Разом із тим, здійснюючи перерахунок пенсії позивача, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області керувалося чинною з 11 жовтня 2017 року редакцією пункту другого статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі – Закон №796-XII), яка передбачає, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку, у разі призначення пенсії на умовах частини другої  статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому розрахунок пенсії відповідачем здійснено з урахуванням вимог частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-ІV), відповідно до якої за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.
Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, що вимоги частини 2 статті 27 Закону № 1058-ІV підлягають застосуванню при призначенні пенсії, а не її перерахунку.
Отже, оскільки пенсія позивачу призначена з урахуванням норм Закону №796-XII з 10 січня 2015 року, тобто до набрання чинності змін до пункту 2 статті 56 цього Закону, тому розрахунок пенсії має здійснюватися за кожний повний рік стажу роботи понад установлений мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (в даному випадку 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1 відсоток заробітку за рік, без застосування двоскладової формули, визначеної у частині 2 статті 27 Закону № 1058-ІV, як вірно встановлено судом першої інстанції.
Таким чином, наведені скаржником доводи апеляційної скарги не спростовують правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального закону.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи дане процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 140/1904/21 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк