ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року 
м. Київ

справа №380/6129/20
адміністративне провадження № К/9901/18606/21

Верховний Суд у складі колеги суддів Касаційного адміністративного суду:                                                  судді-доповідача - Калашнікової О.В.,
суддів: Губської О.А.., Мартинюк Н.М., 

розглянувши у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу за позовом  ОСОБА_1  до Івано-Франківської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року (головуючий суддя - Коморний О.І.), на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року (головуючий суддя - Іщук Л.П., судді: Обрізка І.М., Хобор Р.Б.) 
І. СУТЬ СПОРУ
1.          У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до Івано-Франківської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, в якому просив стягнути з Галицької митниці Держмитслужби середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 149  696,40 грн з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, постанову суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.
1.1.          В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що роботодавцем, всупереч статті 236 Кодексу законів про працю України, не здійснювалось поновлення його на роботі відповідно до рішення суду, а тому він має право на середній заробіток за час затримки виконання такого рішення.

II.ОБСТАВИНИ СПРАВИ
2.          Відповідно до наказу в.о. голови Державної фіскальної служби від 11 лютого 2019 року №250-о ОСОБА_1 припинив державну службу на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС начальника митного поста «Прикарпаття» відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII «Про державну службу».
3.          11 лютого 2019 року наказом Івано-Франківської митниці № 87-к відповідно до вказаного вище наказу в.о. голови Державної фіскальної служби Шайду В. В. визнано таким, що припинив державну службу 11 лютого 2019 року.
4.          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.000967, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, визнано протиправними та скасовано вищевказані накази та поновлено позивача з 12 лютого 2019 року на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття». Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати в межах суми за один місяць в розмірі 6415,55 грн допущено до негайного виконання.
5.          Наказом Івано-Франківської митниці ДФС від 10 грудня 2019 року № 549-к «Про поновлення на роботі» на виконання наказу Державної фіскальної служби України від 09 грудня 2019 року №1998-о «Про виконання рішення суду» скасовано наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 11 лютого 2019 року №87-к «Про припинення державної служби» та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника митного поста «Прикарпаття» Івано-Франківської митниці ДФС з 12 лютого 2019 року.
6.          21 травня 2020 року Івано-Франківською митницею ДФС внесено за № 48 запис до трудової книжки позивача наступного змісту «Запис за №47 недійсний. Поновлено на посаді заступника начальника - начальника митного посту «Прикарпаття» Івано-Франківської митниці ДФС з 12 лютого 2019 року».
7.          22 червня 2020 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магдою С. Г. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №59949622 про поновлення позивача з 12 лютого 2019 року на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС начальника митного поста «Прикарпаття».
8.          Позивач, вважаючи, що період з наступного дня після прийняття судом рішення про поновлення його на посаді і до винесення відповідачем наказу (з 19 липня 2019 року до 10 грудня 2019 року) про його поновлення є часом затримки виконання судового рішення про поновлення, звернувся до суду.

III.ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
9.          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року, позовні вимоги задоволено частково. 
9.1.          Стягнуто з Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 71284,00 грн з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків.
9.2.          У задоволенні інших вимог - відмовлено.
9.3.          Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 6415,55 грн допущено до негайного виконання.
10.          Приймаючи рішення, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність права у позивача, відповідно до статті 236 КЗпП України, на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про його поновлення на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС начальника митного поста «Прикарпаття».

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
11.          Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Галицька митниця Держмитслужби звернулась із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
12.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від  22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі на підставі пунктів 1,3,4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (cуд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу).
13.          У касаційній скарзі вказано про застосування статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без врахування правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 (провадження №61-25545сво18), в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі №461/1303/19 (провадження№61-17899св20). 
14.          На думку скаржника, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Таким чином, суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу повинні були 
дослідити питання пропуску звернення до суду позивачем із позовною заявою, враховуючи положення частини п`ятої статті 122 КАС України, статті 233 КЗпП України.
15.          Окрім того, відповідач наголосив, що судами попередніх інстанцій було порушено приписи пункт 1 частини шостої статті 12 КАС України, оскільки дана справа розглядалась судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб, не врахувавши посаду позивача, яка належала до категорії «Б» та позбавляла здійснити розгляд в такому порядку.
16.          Також у касаційній скарзі вказано про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України. На думку представника відповідача, ОСОБА_1 не перебував в трудових правовідносинах із Галицькою митницею Держмитслужби, а лише із Івано-Франківською митницею ДФС. Враховуючи, що Галицька митниця Держмитслужби є правонаступником Івано-Франківської митниці ДФС, виплата заробітної плати у наступних бюджетних періодах після 2019 року безпосередньо покладається на неї, проте нарахування здійснюється Івано-Франківською митницею ДФС.
17.          У скарзі зазначено, що діями та бездіяльністю позивача (не ініціювання ним безпосередньо перед відповідачем питання поновлення на роботі на виконання судового рішення) штучно створено умови для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
18.          Позивач не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
19.          Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20.          Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
21.          Відповідно до статі 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
22.          Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
23.          Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
24.          Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
25.          Частинами першою, другою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
26.          Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. 
27.          Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначає Закон України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР).
28.          Частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
29.          Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата -це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата -це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
30.          Частиною десятою статті 51 Бюджетного кодексу передбачено, що у разі утворення державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у цьому періоді здійснюється в межах видатків, передбачених державним органам, які ліквідуються або реорганізуються у зв`язку з утворенням таких нових державних органів.
У разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.
VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
31.          Частинами першою - третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1,4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
32.          Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, перегляд оскаржуваних судових рішень буде здійснюватися Верховним Судом в межах касаційної скарги.
33.          Предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді відповідно до статті 236 КЗпП України.
34.          Суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані рішення, дійшли висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку на користь позивача за період з наступного дня після прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді (19 липня 2019 року) і до винесення відповідачем наказу про його поновлення (10 грудня 2019 року). Верховний Суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступне.
35.          Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
36.          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі №1.380.2019.000967 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття», в цій частині рішення, допущено до негайного виконання. Проте, наказ щодо поновлення позивача на вказаній посаді винесений роботодавцем лише 10 грудня 2019 року.
37.          Приписами статей 129, 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання, що є однією із основних засад судочинства.
38.          Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).
39.          Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
40.          Враховуючи, що судове рішення від 18 липня 2019 року про поновлення позивача на роботі було виконано лише 10 грудня 2019 року, Верховний Суд зазначає про затримку виконання судового рішення роботодавцем.
41.          У касаційній скарзі Галицька митниця Держмитслужби вказала на відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідач наголосив, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати строк звернення до суду, передбачений статтею 122 КАС України.
42.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.
43.          Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. На момент виникнення спірних правовідносин частина друга вказаної норми встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
44.          Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.
45.          Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.
46.          До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
47.          Колегія суддів Верховного Суду зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою   статті 122 КАС України. Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
48.          Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з частини другої статті 233 КЗпП України.
49.          Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.
50.          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 10 травня 2022 року у справі №369/3013/20, від  26 травня 2022 року у справі №420/10861/21.
51.          Є необґрунтованими доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15, Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі №461/1303/19. Враховуючи, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) відступила від правового висновку стосовно того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є складовою заробітної плати, вказавши, що, по суті, це є неотримана заробітна плата за невиконання трудової функції не з вини працівника, відсутні підстави для застосування значених скаржником правових висновків.
52.          Щодо доводів скаржника про порушення судами норм процесуального права, Верховний Суд зазначає наступне.
53.          Представник Галицької митниці Держмитслужби у касаційній скарзі зазначив, що розгляд цієї справи не міг відбуватись за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки вона не є справою незначної складності.
54.          Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
55.          Частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
56.          Згідно із частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
57.          Водночас, частиною четвертою статті 257 КАС України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи щодо:
-оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
- оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
- примусового відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
- оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
58.          Відповідно до частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
59.          З цими положеннями співвідносяться (частково) норми частини першої статті 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності щодо:                 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).
60.          Згідно із частиною п`ятою статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
61.          Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів відповідача, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України);
62.          Відповідні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі №460/6542/20, від 30 червня 2022 року у справі № 640/27145/20.
63.          Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні частини шостої статті 12 КАС України, однак відсутні заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
64.          Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягають задоволенню. Однак, приймаючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій стягнули середній заробіток із Галицької митниці Держмитслужби, проте, до звільнення ОСОБА_1 перебував на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС начальника митного поста «Прикарпаття».
65.          Колегія суддів Верховного Суду вважає висновок судів попередніх інстанцій необґрунтованим з огляду на наступне.
66.          Положення КАС України, на відміну від чинного цивільного чи господарського процесуального законодавства, не пов`язують процесуальне правонаступництво з обов`язковою наявністю факту припинення юридичної особи. Ключовим за правилам КАС України є доведення обставин вибуттям сторони - суб`єкта владних повноважень з відносин, щодо яких виник спір. Вказані правила КАС України встановлені, враховуючи специфіку публічно-правових відносин, а саме: повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
67.          Отже, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень. Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень.
68.          У межах вирішення питання, яке є предметом розгляду в цій справі, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - ДФС України та її територіальних органів.
69.          Постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 територіальні органи Міністерства доходів і зборів реорганізовані, шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДФС, зокрема, створено Івано-Франківська митницю ДФС.
70.          Постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» реорганізовано ДФС України, шляхом поділу на ДПС України та Державну митну службу України, однак ДФС України продовжувала виконувати функції у відповідній сфері, і запис про припинення вказаної юридичної особи у Реєстрі на момент виникнення спірних правовідносин був відсутній.
71.          Установлено, що ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
72.          Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено Галицьку митницю Держмитслужби.
73.          На час розгляду цієї справи судом касаційної інстанції Івано-Франківська митниця ДФС перебуває у стані припинення.
74.          Спір у цій справі виник у відносинах публічної служби і стосується стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС начальника митного поста «Прикарпаття». У такому випадку стягнення із Держмитслужби та її територіальних підрозділів як відповідачів може мати місце виключно у випадку фактичного вибуття ДФС України внаслідок припинення. 
75.          Враховуючи, що позивача поновлено судовим рішенням в Івано-Франківській митниці ДФС, яка на момент розгляду справи не ліквідована, Верховний Суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення спірного середнього заробітку не з новоствореного органу, а з Івано-Франківській митниці ДФС, з якою ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах.
76.          Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
77.          Таким чином, оскільки при ухваленні рішень судами першої та апеляційної інстанції були допущені порушення норм процесуального права щодо правонаступництва, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для зміни рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року в частині суб`єкта стягнення середнього заробітку.

СУДОВІ ВИТРАТИ
78.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі №380/6129/20 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Івано-Франківській митниці ДФС (вул. Короля Данила, 20, м. Івано-Франківськ, 76010, ЄДРПОУ: 39640261) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 71284,00 грн (сімдесят одна тисяча двісті вісімдесят чотири гривні) з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків».

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі №380/6129/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                    О.В. Калашнікова

                                                                                                    О.А. Губська

                                                                                                    Н.М. Мартинюк