ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2022 року
м. Київ
справа № 675/1603/20
провадження № 51-164км22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,              
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
в режимі 
відеоконференцій  захисників    ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року та  ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020240000000140, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 ,  жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15,  п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263  КК України.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15,  п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115КК України.
Вступ
ОСОБА_9 та ОСОБА_8  30 березня 2020 року вчинили  незакінчений замах  на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 з корисливих мотивів та за попередньою змовою групою осіб.
Окрім того, ОСОБА_9 у березні 2020 року придбав, носив та зберігав вогнепальну зброю без передбаченого законом дозволу.
Вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, визнано винними та засуджено ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України і ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Захисник та засуджений звернулися в суд касаційної інстанції зі скаргами в яких поставили питання про скасування судових рішень щодо засуджених у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засуджених.
Короткий зміст оскаржених судових рішення 
Вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року засуджено до покарання: 
ОСОБА_9 :
-         за ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12  років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна; 
-         за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. 
На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
ОСОБА_8 :
за ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді позбавлення волі строком на 11 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна; 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року  вирок районного суду залишено без зміни.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Згідно з вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано винуватими  у вчиненні інкримінованих злочинів, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_9 , будучи об`єднаним єдиним злочинним умислом із ОСОБА_8 , кожний з яких мав боргові зобов`язання перед ОСОБА_11 , у середині березня 2020 року з корисливих мотивів вирішили вчинити вбивство останнього з метою невиконання боргових зобов`язань та подальшого заволодіння майном потерпілого.
З метою реалізації вказаного злочинного умислу ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , діючи умисно та за попередньою змовою між собою, домовились, що запросять ОСОБА_11 приїхати в м. Хмельницький, після чого під надуманим приводом разом із останнім поїдуть до Ізяславського району Хмельницької області, де вчинять вбивство ОСОБА_11 та в подальшому заволодіють його майном.
Крім того, з метою реалізації умислу на вбивство ОСОБА_11 з вищезазначених корисливих мотивів ОСОБА_9 у період часу з 22 по 30 березня 2020 року у невстановлених органом досудового розслідування місці та спосіб придбав– короткоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю, самозарядний пістолет, виготовлений шляхом переробки саморобним способом (видалення захисних елементів ствола, закриття газовідвідного отвору) сигнального (стартового) пістолета «STALKER-М906», № НОМЕР_1 , калібру 9 mm P.A.K.
У подальшому ОСОБА_9 у телефонній розмові із ОСОБА_11 під надуманим приводом повідомив останньому про необхідність прибути до м. Хмельницький.
З метою виконання вказаної домовленості ОСОБА_11 30 березня 2020 року на автомобілі марки «ЗАЗ» модель «СЕНС», р.н. НОМЕР_2 , прибув до м. Хмельницький, де зустрівся із ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , після чого усі втрьох на вищевказаному автомобілі потерпілого виїхали з м. Хмельницький.
Цього ж дня близько 22 год. 00 хв., проїжджаючи неподалік с. Завадинці Ізяславського району Хмельницької області, ОСОБА_9 , перебуваючи у вищезазначеному транспортному засобі під керуванням ОСОБА_11 , попросив останнього зупинитися, після чого вийшов із автомобіля. Надалі, ОСОБА_9 , підійшов до автомобіля зі сторони водія, за кермом якого знаходився ОСОБА_11 та через відчинене вікно дверей з метою реалізації спланованого із ОСОБА_8 злочинного умислу, спрямованого на вчинення вбивства, умисно, передбачаючи негативні наслідки у вигляді смерті особи, спрямував заздалегідь підготовлений вищевказаний пістолет «STALKER-M906», № НОМЕР_1 , калібру 9 mm P.A.K. до лівої скроневої ділянки голови ОСОБА_11 , після чого відразу здійснив з нього постріл, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді рани в лівій лобно-скроневій ділянці голови, синця навколо лівого ока, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я.
Отримавши вказані тілесні ушкодження, ОСОБА_11 , залишаючись у свідомості, з метою врятування власного життя, знаходячись за кермом автомобіля, почав його рух, а ОСОБА_8 , який перебував на задньому пасажирському сидінні, різко покинув вказаний транспортний засіб.
Таким чином, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не довели свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від їх волі, оскільки ОСОБА_11 на автомобілі марки «ЗАЗ» модель «СЕНС», р.н. НОМЕР_2 , покинув місце події.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 у період часу з 22 по 30 березня 2020 року у невстановлених органом досудового розслідування місці та спосіб, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження із вогнепальною зброєю, придбав у невстановленої особи короткоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю, самозарядний пістолет, виготовлений шляхом переробки саморобним способом (видалення захисних елементів ствола, закриття газовідвідного отвору) сигнального (стартового) пістолета «STALKER-М906», № НОМЕР_1 , калібру 9 mm P.A.K., виробництва компанії ATAK arms ltd, Туреччина, який придатний для проведення неодноразових пострілів способом роздільного зарядження з використанням шумових пістолетних патронів калібру 9 mm P.A. та снарядів у вигляді кульок зі свинцевого сплаву діаметром 7 мм., який приніс до зареєстрованого місця свого проживання, що в АДРЕСА_1 , де без передбаченого законом дозволу зберігав його до 11 год. 08 хв. 31 березня 2020 року.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7  в інтересах засудженого ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9   у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості  особи в суді і вичерпанні можливостей їх отримати. Стверджує, що наявні в матеріалах провадження докази не доводять наявності умислу засуджених та попередньої змови між ними на вчинення вбивства потерпілого. Протокол слідчого експерименту за участі засудженого ОСОБА_8 вважає недопустимим доказом, оскільки він проводився із застосуванням недозволених методів  слідства.
Наголошує, що призначене покарання ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 263 КК України є занадто суворим і не відповідає принципам справедливості, а тому просить призначити засудженому покарання за вказаною нормою статті із застосуванням ст. 69 КК України.
Засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення змінити та перекваліфікувати його дії  з ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання в межах санкції даної статті. Вважає протокол слідчого експерименту за його участю недопустимим доказом, оскільки визнавальні показання давав під  психологічним тиском працівників поліції, а інші наявні в матеріалах справи докази не доводять вчинення ним інкримінованого злочину.
Стверджує про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, зокрема при призначені покарання не враховано всіх даних про його особу.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисники підтримали подані скарги, а прокурор заперечував проти їх задоволення.
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
При цьому колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду в касаційному суді. Разом з тим суд касаційної інстанції здійснює перевірку того, чи додержалися суди попередніх інстанцій процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Мотиви суду
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості засуджених у вчиненні замаху на умисне вбивство, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Так, суд правильно зробив такий висновок на підставі показань потерпілого ОСОБА_12 , даними: протоколів оглядів місця події від 31 березня, 01 квітня 2020 року; протоколу обшуку від  31 березня 2020 року, протоколами проведення слідчих експериментів від 31 березня 2020 року за участю потерпілого та засудженого ОСОБА_8 , висновками експертів проведених у справі експертиз та іншими доказами.
Доводи, викладені захисником ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 та засудженим ОСОБА_8 у касаційних скаргах, про відсутність умислу засуджених на вчинення вбивства потерпілого були предметом перевірки судів попередніх інстанцій та спростовуються матеріалами провадження. 
Так, зокрема, з показань потерпілого  ОСОБА_12 , допитаного в суді першої інстанції, вбачається, що засуджений ОСОБА_9 працював на нього водієм таксі, а засуджений ОСОБА_8 проживав у належному йому хостелі, що в м. Харків. До цього часу останній винен йому грошові кошти за проживання у сумі 1750 грн. На ім`я ОСОБА_9 він видав довіреність, якою уповноважив його на придбання автомобілів. У березні 2020 року ОСОБА_9 зник із належним потерпілому автомобілем марки «Део» моделі «Нексія», разом із ним пропав і його товариш ОСОБА_8 . Він неодноразово телефонував їм з цього приводу, однак вони йому не відповідали. У подальшому засуджені повідомили йому, що вони перебувають у м. Хмельницький та найближчим часом повернуться до м. Харків. Пізніше останні сказали йому приїхати до м. Хмельницький, щоб забрати автомобіль та грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які йому заборгував ОСОБА_9 . Тому він 30 березня 2020 року близько 18:00 год. приїхав до вказаного населеного пункту на автомобілі марки «ЗАЗ» моделі «Сенс», де забрав засуджених та вони разом поїхали до бабусі ОСОБА_9 , яка нібито проживала на території Ізяславського району. Як останній пояснював йому, там перебував належний потерпілому автомобіль. Під час руху в темну пору доби ОСОБА_9 попросив потерпілого звернути на польову дорогу та зупинитися поруч із лісом. Надалі, ОСОБА_9 вийшов із автомобіля, щоб справити природні потреби, після чого останній підійшов до водійських дверей та попросив його передати йому серветки. Під час того, як потерпілий діставав їх із речового ящика, ОСОБА_9 крізь частково відчинене скло вистрелив у нього з пістолета. Після пострілу ОСОБА_11 різко розпочав рух, а ОСОБА_8 відкрив пасажирські двері та покинув автомобіль. 
Потерпілий ОСОБА_11 також пояснив суду, що, на його думку, обвинувачені мали спільний умисел, направлений на його вбивство, з метою невиконання боргових зобов`язань та заволодіння автомобілем, на якому він приїхав до них. Як він дізнався пізніше, автомобіль марки «Део» моделі «Нексія», за яким потерпілий приїхав, обвинувачені продали ще до вчинення замаху на його вбивство. Вказав, що йому вдалося врятувати своє життя завдяки тому, що він побачив дуло пістолета та відвернув обличчя під час пострілу, внаслідок чого куля тільки зачепила висок його голови. Зазначив, що коли вони зупинилися на ґрунтовій дорозі, він відчув небезпеку, а тому закрив на замок водійські дверцята у автомобілі та не вимкнув двигун, що дало йому можливість швидко втекти з місця події. Також на думку потерпілого, пістолет до вчинення злочину перебував у сумочці ОСОБА_8 , оскільки коли вони забирали ОСОБА_9 , він не мав із собою жодних речей, окрім ліків. Також в ході руху автомобілем ОСОБА_8 передав зазначену сумочку для ОСОБА_9 .
Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 31 березня 2020 року та ілюстративної таблиці до нього, згідно із якими оглянуто ґрунтову дорогу, яка веде із с. Михнів до с. Завадинці Ізяславського району Хмельницької області. В ході огляду зафіксовано обстановку на місці вчинення кримінального правопорушення та виявлено і вилучено три салфетки білого кольору, гільзу жовтого кольору з маркуванням «Вій» 9 mm P.A. та сміття, яке викинув потерпілий, які в подальшому були визнанні речовими доказами. Крім того, зафіксовано місце знаходження залишків від справляння обвинуваченим ОСОБА_9 природніх потреб.
Згідно даних висновку судово-медичної експертизи № 164, яка проведена з 01 квітня по 14 травня 2020 року судово-медичним експертом ОСОБА_13 , у ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді рани в лівій лобно-скроневій ділянці голови, синця навколо лівого ока, крововиливу під кон`юнктиву лівого ока, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я. Дані тілесні ушкодження, ймовірно, утворилися від однієї травмуючої дії тупого твердого предмета з обмеженою травмуючою поверхнею, могли виникнути в строк та при обставинах, вказаних у постанові про призначення експертизи та обстежуваним.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату – конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення. На цих позиціях стоїть і судова практика.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Верховний Суд у своїх рішеннях  неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно – небезпечного результату.
Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння  винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до  бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. 
Суд першої інстанції при оцінці діянь засуджених (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу), з яким погодився і апеляційний суд, правильно врахував характер, рішучість і динамічність дій, вчинених засудженими, їх раптовість для потерпілого, поведінку до, під час і після скоєння злочину .
Обране знаряддя вчинення злочину – заздалегідь підготовлений ОСОБА_9 вогнепальний пістолет, який він спрямував до лівої скроневої ділянки голови потерпілого та здійснив  постріл– усе це, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 мали умисел на позбавлення життя  потерпілого ОСОБА_12 .
Щодо тверджень сторони захисту про відсутність попередньої змови між засудженими на вчинення інкримінованого їм злочину слід зазначити наступне.
Так, передбачене п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, згідно з ч. 2 ст. 28 цього Кодексу має місце у випадках, коли його було спільно вчинено декількома особами, які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. За цей злочин несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчиняли дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу. З урахуванням конкретних обставин провадження та змісту спільного умислу осіб, що вчиняють убивство за попередньою змовою, до таких дій належать: застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан для того, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співучасниками; усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це; надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час учинення вбивства (у вигляді порад, передачі зброї тощо); ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу тощо.
Аналогічна позиція міститься і в практиці Верховного Суду (постанова від 30 травня 2019 року у справі №487/3884/16-к).
Повертаючись до матеріалів даного кримінального  провадження, як встановлено судом на підставі досліджених доказів, зокрема показаннями потерпілого, даними слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 , де останній вказує про попередню змову з ОСОБА_9 на вбивство потерпілого. Також, даними протоколу за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій (аудіо-, відео-контролю місця) від 25 квітня 2020 року та аудіо-відеозапису, який міститься на DVD-R диску № 170т, зафіксовано, що в період з 01 по 02 квітня 2020 року, знаходячись у приміщенні ІТТ № 1 м. Хмельницький ГУНП в Хмельницькій області, під час спілкування із співрозмовником ОСОБА_8 розповів, що знайомий запропонував йому вбити потерпілого з метою неповернення останньому автомобіля марки «Део» моделі «Нексія» та заволодіння належним потерпілому майном, а саме: дорогими годинниками, ручкою та грошовими коштами, які знаходилися на банківських картах. Обвинувачений погодився на вказану пропозицію. Частину з виручених коштів мав отримати ОСОБА_8 . Також обвинувачений в ході розмови повідомив, що належний потерпілому, який є іноземним громадянином, автомобіль він та його товариш продали за кошти в сумі 1000 доларів США наступного дня після того, як приїхали до м. Хмельницький. Вказав і на те, що про вчинення злочину вони домовились ще у м. Харків. Таким чином, всі ці докази у їх сукупності і взаємозв`язку свідчать саме про наявність попередньої змови засуджених на вчинення вбивства потерпілого.
Щодо доводів засудженого і захисника про неналежність як доказу протоколу слідчого експерименту від 31 березня 2020 року за участю ОСОБА_8 . 
За приписами ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.
Як слідує з дослідженого судами та покладеного в основу обвинувального вироку протоколу проведення слідчого експерименту від 31 березня 2020 року за участю ОСОБА_8 та відеозапису до нього, останній  у присутності захисника та понятих розповів та показав, яким чином він разом з ОСОБА_9 та потерпілим їхали на автомобілі до місця події, звернув увагу учасників слідчої дії на автозаправну станцію, на якій вони придбали пальне та обговорювали з ОСОБА_9 , коли той стрілятиме в ОСОБА_11 . Далі ОСОБА_8 безпосередньо на місці вчинення злочину повідомив та показав, де перебував він, засуджений ОСОБА_9 та потерпілий під час скоєння замаху на умисне вбивство останнього, продемонстрував на статисті, яким чином ОСОБА_9 здійснив постріл із пістолета у висок потерпілого. У подальшому розповів та показав, в якому напрямку після здійснення пострілу ОСОБА_11 почав здійснювати рух, а він вискочив з автомобіля. Як вони почали бігти за потерпілим, щоб добити його, однак не змогли останнього наздогнати. Також засуджений повідомив слідчому, що вони їхали до місця події саме з метою вбивства ОСОБА_11 , вказав, що про вчинення злочину обвинувачені домовилися раніше в м. Харків та саме з цією метою ОСОБА_9 придбав пістолет. Під час слідчого експерименту ОСОБА_8 вказав на те, що вчинити умисне вбивство потерпілого йому запропонував ОСОБА_9 , який повідомив, що є можливість заволодіти автомобілями, годинниками та ручкою ОСОБА_11 , на що він погодився у зв`язку з важким матеріальним станом. Спочатку вони планували вчинити вбивство останнього за межами м. Харків за допомогою ножа, а потім вирішили зробити це на території Ізяславського району Хмельницької області. Тому вони запропонували потерпілому приїхати до них під надуманим приводом подальшого повернення автомобіля, який на той час вже був проданий, та грошових коштів.
При цьому з даного протоколу вбачається, що ОСОБА_8 зауважень, заперечень під час проведення слідчої дії щодо обставин події не надавав. 
Належну перевірку судами отримали і доводи сторони захисту про визнання протоколу проведення слідчого експерименту від 25 липня 2017 року за участі засудженого  ОСОБА_8  недопустимим доказом, оскільки до останнього застосовувалися незаконні методи слідства і під час вчинення вказаної слідчої дії він вимушений був себе оговорити. Так, за заявою засудженого з цього приводу була внесена інформація до ЄРДР і після проведення розслідування кримінального правопорушення, кримінальне провадження було закрито на підставі ч.1 ст. 284 КПК України.
Таким чином, підстав вважати, що вказаний доказ отриманий внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, у колегії суддів не має.
У підсумку, колегія суддів вважає, що суд оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість  ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення. 
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_9 та ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженими інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційних скаргах не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, районний суд керувався саме вказаними вимогами кримінального закону.
При призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме класифікацію за ст. 12 КК України, згідно якою він вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення; дані про його особу: є не судимим, на обліках у наркологічному і психоневрологічному диспансерах не перебуває; не одружений, не працює, має постійне місце проживання, матір пенсіонера, діда і бабу інвалідів, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом  встановлено не було.
На підставі наведених обставин у їх сукупності, зважаючи на мету покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та конкретних обставин вчинення протиправного діяння, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_8 покарання таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, а також підстав для пом`якшення покарання не вбачає. Ті обставини, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, самі собою не є противагою суспільній небезпечності вчиненого засудженим злочину, зважаючи на його тяжкість, зміст і обсяг протиправних діянь.
Що стосується покарання, призначеного судом ОСОБА_9 , то воно також, на переконання колегії суддів, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових кримінальних правопорушень, й відповідає вимогам статей 65, 70 КК України. При цьому судом в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про його особу, та відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, а також підстав для пом`якшення покарання, в тому числі шляхом застосуваннями положень  ст. 69 КК України, про що вказує захисник в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Аналогічні за змістом доводи касаційних скарг сторони захисту розглядались і в апеляційному порядку.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту, в тому числі і тим, на які вони посилаються у касаційних скаргах, та обґрунтовано залишив їх без задоволення.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до  ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав, передбачених  ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
Кваліфікація дій засуджених за ч. 3 ст. 15, п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України є правильною.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішень не допущено.
Призначене засудженим покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особам засуджених.
З урахуванням викладеного, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                            ОСОБА_3