Справа № 344/6872/20 
Провадження № 22-ц/4808/29/22 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Максюти І.О., Фединяка В.Д.
       з участю секретаря                Возняк В.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2021 року, у складі судді Польської М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому в порядку поділу майна, просила залишити у власності ОСОБА_2 господарську споруду (гараж) площею 46,1 кв.м. по АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнувши на її користь 1/2 частини вартості даного майна. 
Позов обґрунтовувала тим, що 27.02.2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб. За час проживання в шлюбі ними придбане майно, яке є їхньою спільною власністю, а саме: збудовано господарську споруду (гараж) площею 46,1 кв.м. по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 01.08.2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний у вересні 2018 року у ОСОБА_3 за 2150 дол. США. 
Угоди про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто, відповідач вигнав її з будинку, тому позивач звернулась до суду про розподіл спільного майна подружжя.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Залишено неподільне майно - автомобіль марки ВАС 2110 реєстраційний номер НОМЕР_2 у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову у розмірі 840,80 грн та за забезпечення позову - 420,40 грн.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, постановленим при неповному з`ясуванні обставин справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Рішення суду мотивовано тим, що на підставі зібраних доказів, пояснень представника відповідача та свідків зі сторони відповідача - матері, брата та співмешканця матері, спростована презумпція спільного права власності подружжя на майно, яке набуте (зареєстроване право) ними у період шлюбу - гараж. 
Суд безпідставно не врахував встановлену законом та встановлену судовою практикою презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час перебування сторін у шлюбі.
Стороною відповідача не надано жодного належного доказу щодо будівництва гаражу до моменту реєстрації шлюбу між сторонами, зокрема підтвердження оплати грошових коштів за придбання будівельних матеріалів іншими особами, а не відповідачем.
Показання свідків ОСОБА_4 - матері відповідача, ОСОБА_5 рідного брата відповідача та ОСОБА_6 - співмешканця матері відповідача, які прямо зацікавлені у вирішенні справи на користь відповідача не є належними доказами в цій справі.
Судом не враховано позиції Верховного Суду висловленої в постанові від 22 березня 2021 року, згідно якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
Разом з тим, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання на свою користь заявляє позивач не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні висновки викладені в постановах верховного суду від 30 вересня 2020 року у справі №352/1514/19, від 17 лютого 2021 року у справі №359/898/18. Проте судом зазначена правові позиція не врахована.
Необґрунтованим є рішення суду щодо вирішення питання судових витрат, в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу.
Оскільки підстави для стягнення винагороди адвоката за надані послуги мають підтверджуватися належними доказами, а саме договором про надання правничої допомоги, письмовими документами про проведені розрахунки між сторонами. Належні документи подано позивачкою до суду.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянтки ОСОБА_1 - Ошуст С.Є. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів. 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції не відповідає вищезазначеним вимогам.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що господарська споруда (гараж) площею 46,1 кв.м. по АДРЕСА_1 належна ОСОБА_2 не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому є поділу не підлягає.
Що стосується поділу транспортного засобу, то суд дійшов висновку, що спірний автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер НОМЕР_1 слід залишити у спільній сумісній власності сторін.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1,2 статті 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до частини 3 статті 12 та частин 1,6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що сторони бувше подружжя, 27.02.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням суду від 19.06.2020 року розірвано. 
Позивач ОСОБА_1 пред`явила позов про поділ майна подружжя, у якому просила провести поділ спільно придбаного у шлюбі майна, а саме господарської споруди площею 46,1 кв.м. по АДРЕСА_1 та транспортного засобу автомобіля марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер НОМЕР_1 .
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно зі статтею 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження  № 14-325цс18).
Таким чином предметом поділу майна подружжя може бути тільки майно набуте подружжям у власність.
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - ОСОБА_2 на праві власності належить господарська споруда, об`єкт житлової нерухомості, площею 46,1 кв.м. по АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації права власності - 01.08.2018 року. Підставою державної реєстрації права власності зазначено витяг з рішення Івано-Франківської міської ради про присвоєння поштової адреси від 12.07.2018 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації виданої 25.10.2017 року Управлінням з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. (а.с.7). 
Встановлено також, що земельна ділянка площею 0,0037 га за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташована вище зазначена господарська споруда на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.04.2015 року належить ОСОБА_2 . 
Зазначені докази свідчать про те, що земельна ділянка площею 0,0037 га за адресою АДРЕСА_1 придбана відповідачем ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу та належить йому на праві особистої власності, що не заперечує позивачка.
Що стосується господарської споруди по АДРЕСА_1 , то така набута відповідачем у власність під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , право власності на яку зареєстровано 01.08.2019 року.
Відповідач, заперечуючи віднесення вказаного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя, посилався на те, що дана господарська споруда побудована його матір`ю, яка розпочала будівництво практично після придбання земельної ділянки у квітні 2015 року разом із власником суміжного гаража ОСОБА_9 , при цьому, за домовленістю між ними, останній ніс витрати на будівельні матеріали, а мати забезпечувала здійснення будівельних робіт. Будівництво велося господарським способом без наявності проектно-дозвільної документації, така виготовлялася паралельно з веденням будівництва, а дата реєстрації об`єкта не пов`язана з датою його створення. Станом на 03.036.2016 року був виготовлений технічний паспорт.
На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_2 долучив лист Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини від 25.03.2016 року відповідно до якого департаментом було розглянуто звернення ОСОБА_2 щодо надання будівельного паспорта на будівництво гаража на АДРЕСА_1 та повідомлено про те, що в Департамент звернулися мешканці сусідніх житлових будинків зі скаргами щодо будівництва гаража (а.с. 53).
       Згідно нотаріально посвідченої довіреності, виданої 11.05.2016 року, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_9 на представлення його інтересів в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях з питань оформлення технічної документації на належну йому господарську споруду по АДРЕСА_1 , отримання технічного паспорта, реєстрації вищевказаного нерухомого майна у відповідних органах (а.с.54-55).
       Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ствердили що будівництво гаража розпочато восени 2015 року без виготовлення дозвільної документації, до одруження ОСОБА_2 гараж вже був зведений. Будівництво велося спільними зусиллями сім`ї ОСОБА_4 , натомість позивачка ОСОБА_1 будь-якої участі в будівництві гаража не брала. 
Будь-яких інших доказів на підтвердження ведення будівництва гаража за власні кошти відповідачем ОСОБА_2 суду не надано. 
Відповідно до положень статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_2 не подав суду належних та достатніх доказів того, що ведення будівництва спірної господарської споруди велося ним за власні кошти.
Крім того, ні відповідач ОСОБА_2 , ні його мати ОСОБА_4 не пред`являли вимог про визнання господарської споруди їх особистою власністю.
За наведених обставин у суду першої інстанції буди відсутні підстави для висновку про те, що стороною відповідача була спростована презумпція спільного права власності подружжя на господарську споруду, яке зареєстроване у період перебування сторін у шлюбі.
А відтак, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про поділ господарської споруди підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про поділ вказаного нерухомого майна як майна подружжя.
Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.03.2021 року, ринкова вартість господарської будівлі (гаражу) по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_2 становить 297 391 грн (без урахування земельного компоненту) (а.с. 103-112).
При поділі спільного сумісного майна суд виходить із рівності часток подружжя та беручи до уваги, що предметом поділу майна подружжя є господарська споруда площею 46,1 кв.м за адресою по АДРЕСА_1 , земельна ділянка на якій розташована дана господарська споруда перебуває у власності ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки про поділ майна шляхом виділення у власність вказаної споруди відповідачу зі сплатою їй грошової компенсації вартості Ѕ її частини, що становить 148 695,50 грн.
Що стосується вимог позивачки про поділ автомобіля марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер НОМЕР_2 , то такі не підлягають до задоволенню, оскільки предметом поділу майна подружжя, може бути майно, яке перебуває у їх власності.
На підтвердження придбання у шлюбі вказаного автомобіля, позивачка посилалася на письмову заяву ОСОБА_3 , засвідчену секретарем виконавчого комітету Сваричівської сільської ради, у якій ОСОБА_3 підтвердив факт продажу ним у вересні 2018 року належного йому автомобіля марки ВАЗ 2110 р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_2 за 2150 доларів США, про що видав йому генеральну довіреність посвідчену приватним нотаріусом Котелко С.Д. на право користування та розпорядження даним автомобілем (а.с.6).
Вказана генеральна довіреність жодною із сторін по справі суду не представлена, однак ні заява ОСОБА_3 ні видана ним довіреність не можуть слугувати доказом набуття ОСОБА_2 права власності на вказаний автомобіль, а тому у суду відсутні підстави для визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та відповідно його поділу.
А тому рішення суду в частині залишення автомобіля марки ВАЗ 2110 р.н. НОМЕР_2 у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є необґрунтованим та підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову про поділ транспортного засобу.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, то таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.1,2 ст. 133 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Як убачається з матеріалів справи, виходячи із ціни позову, при зверненні з позовом до суду підлягав до оплати судовий збір у розмірі 1773,67 грн та при подачі апеляційної скарги у розмірі 2660,50 грн, який позивачкою ОСОБА_1 згідно квитанцій (а.с. 3, 147, 188) сплачено.
Беручи до уваги, що позов ОСОБА_1 та подана нею апеляційна скарга задоволені частково, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених нею витрати по оплаті суд збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (83,83% від заявлених вимог) у сумі 3717,16 грн.
Колегія суддів приходить до висновку про покладення витрат по оплаті судової оціночно-будівельної експертизи проведеної Івано-Франківським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на обох сторін порівну, а відтак з ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивачки 2452 грн.
Щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи, представником позивачки ОСОБА_1 у даній справі є адвокат Ошуст С.Є., який діяв на підставі Договору про надання правової допомоги від 25 червня 2020 року, відповідно до якого адвокат надає правову допомогу щодо участі як представник позивача в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в Івано-Франківському міському суді та в судах вищих судових інстанцій.
Відповідно до п.2.2 даного договору клієнт та адвокат погодилися, що адвокату буде сплачено гонорар у вигляді фіксованої загальної суми , незалежно від результатів вирішення справи, що складає 8000 грн ( а.с. 135). Згідно квитанції №1 від 23.08.2021 року ОСОБА_10 оплатила адвокату Ошуст С.Є. гонорар у розмірі 8000 грн (а.с. 133).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Стаття 30 вищевказаного закону передбачає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, суд не вправі втручатися у ці правовідносини, однак чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Таким чином нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до договору про надання правової допомоги від 25 червня 2020 року позивачка та її представник визначили фіксований розмір витрат на правову допомогу, позивачкою подано докази сплати наданих адвокатом послуг у розмірі 8000 грн. 
Тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у розмірі 4000 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов  ОСОБА_1 задовольнити частково.
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_3 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ) право власності на господарську споруду площею 46,1 кв.м., що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_3 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_4 , проживаючої за адресою АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію вартості Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя у розмірі 148 695 (сто сорок вісім тисяч шістсот дев`яносто п`ять) гривень 50 копійок.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_3 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_4 , проживаючої за адресою АДРЕСА_3 ) понесені витрати по оплаті за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 2452 грн, 3717,16 грн сплаченого судового збору та 4000 грн витрат на правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.О. Максюта
                                                               В.Д. Фединяк