КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/3777/2022
                              Справа 753/11289/21
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
10 серпня 2022 року                                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Цимбала І.К. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів, переведення прав, визнання права власності та стягнення боргу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В червні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним інвестиційний договір № 0431/1-4/135 від 24 вересня 2014 року з усіма додатками в частині визначення інвестора, та визначити інвестором позивача; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2016 року, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І., реєстровий № 1571, та визначити покупцем позивача; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за позивачем, стягнути з відповідачів з кожного борг за договорами позики в розмірі 32550 доларів США та покласти на них судові витрати.
Позов мотивований тим, що 24 вересня 2014 року його дочкою ОСОБА_3 та ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт" укладено інвестиційний договір № 0431/1-4/135, предметом якого була інвестиційна діяльність інвестора, спрямована на участь у будівництві будинку, в якому, в подальшому, інвестор отримував майнове право на одну з квартир, а саме кв. АДРЕСА_2 , на виконання вимог інвестиційного договору грошовим внеском в сумі 846412 грн. 29 вересня 2014 року інвестором сплачено фонду всю суму інвестиції. В подальшому, на виконання умов інвестиційного договору, між фондом та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 липня 2016 року. 
Вказував, що підставами для укладення інвестиційного договору на ім`я ОСОБА_3 було бажання позивача зменшити суму податку на нерухомість, яка на той час вже була у власності позивача. Враховуючи, що джерелом коштів, використаних для купівлі-продажу квартири, були заощадження сім`ї позивача, які зберігались на особистих та депозитних рахунках його дружини та презюмуються як сумісні з огляду на вимоги ст. 60 СК України, останній вважає себе фактичним інвестором, а в подальшому і покупцем в інвестиційному договорі від 24 вересня 2014 року та договорі купівлі-продажу квартири від 21 липня 2016 року. Вказував також, що відповідач ані сама, ані разом з чоловіком ніколи не проживали у спірній квартирі, не були там зареєстровані, не сплачували кошти за її облаштування, не несли витрат по сплаті комунальних платежів та не здійснювали і не здійснюють на момент подання даного позову розпорядження цим майном. З моменту отримання прав власності та облаштування спірної квартири за вказівкою фактичного власника - позивача та його дружини, квартира була передана ОСОБА_3 в оренду і на час розгляду цієї справи знаходиться в оренді у третіх осіб. Орендні платежі сплачуються орендарями на особистий рахунок позивача - ОСОБА_2 , який є рідним батьком ОСОБА_3 , також з особистого рахунку позивача здійснювалась плата за матеріали та інше облаштування спірної квартири. 
Крім того, протягом 2015 - 2016 років між позивачем та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах існуючої на той час її сім`ї (подружжя ОСОБА_4 ), було укладено кілька договорів позики, оформлених у вигляді розписок, на загальну суму 65100 доларів США, для оплати витрат, пов`язаних з придбанням земельної ділянки та будівництва будинку у с. Безуглівка Бориспільського району Київської області. 25 липня 2019 року позивачем було вручено відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у сумі 65100 доларів США зі строком повернення 25 серпня 2019 року, однак після настання строку повернення відповідач борг не повернула. 
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано недійсним інвестиційний договір № 0432/1-4/135 від 24 вересня 2014 року та додатки до договору від 24 вересня 2014 року, 21 липня 2016 року в частині визначення інвестора та визнано інвестором ОСОБА_2 , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2016 року в частині покупця та визнано покупцем ОСОБА_2 , стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договорами позики в розмірі 65100 доларів США, покладено на відповідачів судові витрати, в решті позову відмовлено.
 
Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що рішення про визнання недійсними договорів суд мотивував тим, що згідно виписок з банківських рахунків вбачається, що до укладення інвестиційного договору та оплати з рахунків дружиною позивача були зняті грошові кошти в розмірі, що дорівнює внеску за квартиру, крім того, судом встановлено, що згідно договору підряду, актів виконаних робіт, рахунків вбачається, що ремонтні роботи вказаної квартири і її оздобленням займався позивач. Всі інші обставини були встановлені судом з пояснень позивача та відповідача ОСОБА_3 , яка є його дочкою. Крім того, з невідомих джерел суд встановив, що ОСОБА_1 завжди знав, що вказана квартира фактично є власністю позивача і зазначив, що йому не потрібно чуже майно. 
У суду не виникло жодних сумнівів у поясненнях позивача та відповідача, які прямо зацікавлені у задоволенні позову з метою уникнення поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у іншій справі, яка розглядається Дарницьким судом. Безпосередньо сам позивач стороною оспорюваних договорів не був, а свою зацікавленість в недійсності договорів обґрунтовує тим, що квартира за цими договорами придбана за його власні кошти з метою ухилення від сплати податків на нерухомість. При цьому позивачем не доведено спрямованості волі сторін в правочині - безпосередньо продавця та покупця ОСОБА_5 на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, зокрема укладення договору купівлі-продажу квартири, за яким покупцем виступає саме позивач. Залишається недоведеним факт настання між ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт" та ОСОБА_3 інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу квартири, більш того, як свідчать письмові докази, надані ОСОБА_1 , у подружжя було достатньо спільних коштів на придбання квартири. 
Судом не було залучено до участі в справі продавця квартири, що грубим порушенням ЦПК України, оскільки судом визнано недійсним договори, стороною яких була вказана юридична особа. Судом не було встановлено волевиявлення продавця при укладенні договорів. 
Наголошував, що при вирішенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 32550 доларів США суд взагалі вийшов за межі позовних вимог, стягнувши грошові кошти солідарно з відповідачів, хоча позивач просив стягнути по 32550 доларів США з кожного відповідача. Доводи ОСОБА_2 , що при купівлі земельної ділянки та будівництва будинку були витрачені саме його особисті кошти, належними та допустимими доказами не підтверджені, є цілком надуманими та непереконливими. Доводи про отримання ОСОБА_3 в позику 65100 доларів США є безпідставними та незаконними, оскільки ні відповідних договорів, ні згоди ОСОБА_1 на укладення договорів суду надано не було. Вважав розписки про передачу в борг грошових коштів сфабрикованими, а навіть якщо припустити ймовірність існування вказаних позик, ОСОБА_2 не надав жодних доказів, що вказані кошти були вкладені саме у придбання спірної земельної ділянки та будівництва будинку, і не надав джерела походження таких коштів. Факт зазначення ОСОБА_3 у розписках мети використання коштів жодним чином не підтверджує того факту, що грошові кошти були використані саме на ці цілі та (або) були використані іншим чином в інтересах сім`ї. 
Звертав увагу, що ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_2 до 12 травня 2021 року не заявляли про те, що будь-яке спірне майно подружжя ОСОБА_4 було придбане за рахунок ОСОБА_2 , і вперше про це було зазначено в судовому засіданні у справі про поділ майна подружжя.
Вказував, що джерелом коштів, за рахунок яких була придбана спірна квартира, земельна ділянка та здійснювалось будівництво, був постійний заробіток ОСОБА_1 та власні заощадження, отримані до шлюбу, оскільки з 03 липня 2013 року він працює на посаді командира повітряного судна в ПАТ "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" і лише за 1 рік в період з 03 липня 2013 року до 29 вересня 2014 року отримав дохід в розмірі 464270 грн., що відповідає більш ніж Ѕ частини вартості квартири, крім того, в період з квітня 2011 року до травня 2013 року ОСОБА_1 працював у авіакомпанії "Дніпроавіа" з орієнтовною заробітною платою 3700 доларів США на місяць і його дохід за два роки склав понад 90000 доларів США. В свою чергу, позивач в цей же період отримував дохід, який не перевищував 14-26 тисяч грн. на рік, а на підтвердження того факту, що квартира придбана на його кошти, ним надаються заяви на видачу готівки його дружини ОСОБА_6 . Жодних обставин, які б вимусили придбавати спірну квартиру не за рахунок власних коштів, а за рахунок ОСОБА_2 , не було, а тому квартира придбана за власні кошти подружжя ОСОБА_4 , основна частина з яких є заробітною платою ОСОБА_1 . Крім того, будівельні роботи виконувались виключно за його кошти, які ним надавались, позивач займався лише допомогою в організації ремонту, тому в договорах вказувались його дані. Договори оренди квартири укладались з власником квартири ОСОБА_3 , і яким чином вказані договори доводять факт придбання квартири батьком ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , є незрозумілим і в рішенні суду жодного пояснення цьому немає. 
Вважав, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні його заяви про застосування позовної давності до вимог про визнання недійсними договорів, з посиланням на правові висновки постанови Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 464/5989/15, згідно якої для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. В свою чергу, ОСОБА_2 в позові стверджує, що йому було достовірно відомо про укладення договорів з моменту їх підписання.
 
Від позивача ОСОБА_2 01 червня 2022 року в електронній формі надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами направлення відзиву на електронні адреси інших учасників справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 360 ЦПК України до відзиву на апеляційну скаргу додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження). Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Таким чином, оскільки вимоги ч. 7 ст. 43 ЦПК України щодо надання доказу надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копії поданого до суду відзиву позивачем ОСОБА_2 не дотримано, вказаний відзив не може бути враховано апеляційним судом під час розгляду даної справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.
 
Як вбачається із матеріалів справи, 24 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт" укладено інвестиційний договір № 0431/1-4/135, за умовами якого Фонд зобов`язується забезпечити будівництво будинку, його введення в експлуатацію та, після оформлення та реєстрації права власності Фонду на об`єкт, передати об`єкт у власність інвестора в порядку, що встановлений цим договором. Інвестор зобов`язується забезпечити інвестування об`єкта шляхом здійснення інвестиційних внесків (попередньої оплати вартості об`єкта) на умовах, в обсягах та в строки, що передбачені цим договором, а після оформлення і реєстрації права власності Фонду на об`єкт, отримати об`єкт у власність у порядку, що встановлений цим договором. Сторони визначили, що об`єкт передається Фондом у власність інвестора виключно після здійснення інвестором усіх інвестиційних внесків за цим договором шляхом укладення договору купівлі-продажу об`єкта, що посвідчується нотаріально. 
Згідно п. 4.1 договору, період, протягом якого інвестор має здійснити відповідний платіж - до 30 вересня 2014 року, сума коштів, що має бути сплачена інвестором - 846412 грн. (а. с. 17 - 23 т. 1).
Згідно п. 8.4 договору сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.
Згідно п. 8.7 договору у разі, якщо інвестор перебуває в шлюбі, він підтверджує, що укладає та підписує цей договір за згодою другого з подружжя, яка підтверджується відповідною заявою, що надана фонду інвестором в момент підписання цього договору.
Додатковим договором № 1 від 21 липня 2016 року ОСОБА_3 та ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт" погодили характеристики об`єкта та його вартість, яка складає 836570 грн. (а. с. 24 - 25 т. 1).
На а. с. 27 т. 1 наявна копія рахунку-фактури № 000000263 від 24 вересня 2014 року, згідно якого платником є ОСОБА_3 , одержувачем ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт", сума платежу 846412 грн., рахунок дійсний до 24 вересня 2014 року включно.
На а. с. 28 т. 1 наявна квитанція № 585693 від 29 вересня 2014 року, згідно якої ОСОБА_3 сплачено 846412 грн. на користь ПАТ "Істейт".
На а. с. 29 т. 1 наявна копія довідки, виданої ТОВ "Компанія з управління активами "Інвест-консалтинг" ОСОБА_3 в тому, що вона здійснила повну оплату згідно умов договору в сумі 846412 грн.
На а. с. 33 - 34 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного ОСОБА_3 та ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт" від 21 липня 2016 року, за умовами якого продавець передав належну йому на праві власності, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 ; продаж вчинено за 836570 грн., які були сплачені покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування на банківський рахунок продавця до підписання цього договору на умовах інвестиційного договору № 0431/1-4/135 від 24 вересня 2014 року в якості інвестиційного внеску, що зараховується як оплата.
На а. с. 35 знаходиться копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого 21 липня 2016 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
На а. с. 39 - 49 т. 1 знаходяться копії заяв на видачу готівки та виписок з рахунку ОСОБА_6 з 04 лютого 2014 року по 11 серпня 2014 року на загальну суму 865710,96 грн.
На а. с. 50 - 69 т. 1 знаходяться копії квитанцій щодо придбання меблів та будівельних матеріалів, актів виконаних робіт, накладних, договорів підряду на виконання будівельних робіт і меблювання квартири за адресою АДРЕСА_3 , замовником і платником яких є позивач ОСОБА_2 .
На а. с. 74 - 85 т. 1 знаходяться копії договорів оренди квартири, укладених від імені власника ОСОБА_3 в різні періоди з орендарями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 20 січня 2017 року, 20 жовтня 2019 року, 22 жовтня 2017 року, акти прийому-передачі даної квартири.
На а. с. 86 - 87, 89, 90, 92 т. 1 знаходяться копії довідок АТ КБ "ПриватБанк" щодо зарахування платежів на рахунок ОСОБА_2 від ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .
На а. с. 93 - 102 т. 1 знаходяться копії розписок, складених ОСОБА_3 про те, що одержала в борг від ОСОБА_2 гроші для сплати авансового внеску за придбання земельної ділянки та будинку, придбання будівельних матеріалів за адресою с. Безуглівка Бориспільського району Київської області, які зобов`язується повернути в повному обсязі за першою вимогою; розписки датовані 21 липня 2015 року на суму 7000 доларів США, 12 жовтня 2015 року на суму 8000 доларів США, 25 грудня 2015 року на суму 2000 доларів США, 05 лютого 2016 року на суму 3000 доларів США, 18 лютого 2016 року на суму 2000 доларів США, 04 березня 2016 року на суму 5000 доларів США, 18 квітня 2016 року на суму 8000 доларів США, 19 квітня 2016 року на суму 400 доларів США, 23 липня 2016 року на суму 3700 доларів США, 18 листопада 2016 року на суму 26000 доларів США.
На а. с. 103 - 104 т. 1 знаходиться копія вимоги про повернення грошових коштів, адресована ОСОБА_2 ОСОБА_3 на загальну суму 65100 доларів США, які він просив повернути протягом 30 днів після отримання нею вимоги; в нижній частині розписці міститься підпис "Розписку отримала 25 липня 2019 року".
На а. с. 105 т. 1 знаходиться копія свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 18 серпня 1988 року.
На а. с. 139 - 143 т. 1 знаходиться копія довідки про доходи, видана ОСОБА_1 в тому, що він дійсно працює з 03 липня 2013 року на посаді командира повітряного судна ПАТ "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України", з отриманням доходу з липня 2013 року по грудень 2013 року 94900,71 грн., середній заробіток 15816,78 грн., з січня 2014 року по грудень 2014 року 527739,90 грн., середній заробіток 43978,32 грн., з січня 2015 року по грудень 2015 року 1 211 226,10 грн., середній заробіток 100 935,50 грн., з січня 2016 року по грудень 2016 року 1 495 523,09 грн., середній заробіток 124 626,92 грн., з січня 2017 року по грудень 2017 року 1 687 820,61 грн., середній заробіток 140 651,71 грн.
На а. с. 178 - 179 т. 1 знаходяться відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків щодо ОСОБА_2 за період з 2010 по 2016 роки з відображенням доходів в 2010 році в розмірі 14179,46 грн., в 2011 році в розмірі 15695,63 грн., в 2012 році в розмірі 22375 грн., в 2013 році в розмірі 25543,97 грн., в 2014 році в розмірі 11498,21 грн., в 2015 році в розмірі 25528,56 грн., в 2016 році в розмірі 32236,51 грн.
19 листопада 2021 року відповідачем ОСОБА_1 подано заяву про застосування позовної давності (а. с. 183 - 184 т. 1).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанови Верховного Суду від 22 липня 2020 року в справі № 265/3310/17, провадження № 61-2308св19, від 31 березня 2021 року в справі № 369/4863/18, провадження № 61-6013св19, від 01 грудня 2021 року в справі № 204/3949/17, провадження № 61-13878св20).
 
Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині вимог про визнання договорів недійсними в частині покупця і визначаючи інвестором та покупцем ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано підтверджень внесення коштів в інвестування будівництва квартири, проведення ремонтних робіт, витрат на її утримання, а докази, надані позивачем, у вигляді виписок з банківських рахунків його дружини, договорів підряду, актів виконаних робіт, укладених на ім`я позивача, поясненнями позивача та відповідача ОСОБА_3 , показаннями свідків ОСОБА_8 (орендаря квартири) і ОСОБА_9 (маклера) повністю підтверджують наведені ним обставини. Суд також прийшов до висновку, що у випадку, якщо ОСОБА_1 дійсно приймав участь у набутті квартири, то претендував би принаймні на частину доходу від здачі її в оренду протягом тривалого часу, який мав би належати сім`ї відповідачів, а не сторонній особі, яка, на думку ОСОБА_1 , не має відношення до вказаної квартири, в свою чергу про будь-які домовленості щодо розподілу прибутку учасники процесу суду не зазначили.
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
 
Так, встановлюючи, що відповідачем ОСОБА_1 не надано підтверджень внесення коштів в інвестування будівництва квартири, суд першої інстанції взагалі не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам платоспроможності даного відповідача і тій обставині, що відповідачем ОСОБА_3 придбано квартиру в шлюбі з ним, а виходив лише з пояснень позивача та відповідача ОСОБА_3 , яка є його дочкою, а також виписок з рахунків та заяв на видачу готівки дружини позивача ОСОБА_6 .
 
Апеляційний суд враховує, що в період з 03 липня 2013 року до 29 вересня 2014 року (дата сплати інвестиційного внеску за спірну квартиру) відповідач ОСОБА_1 отримав дохід в розмірі 464270 грн., що відповідає більш ніж Ѕ частини вартості квартири і є цілком достатнім для придбання квартири в спільну сумісну власність подружжя разом з ОСОБА_3 (а. с. 139 - 140 т. 1); в подальшому ним отримано доходи в 2014 році в цілому 527739,90 грн., в 2015 році в розмірі 1 211 226,10 грн., в 2016 році в розмірі 1 495 523,09 грн., в 2017 році в розмірі 1 687 820,61 грн.
Натомість, позивачем ОСОБА_2 підтверджені доходи: в 2010 році в розмірі 14179,46 грн., в 2011 році в розмірі 15695,63 грн., в 2012 році в розмірі 22375 грн., в 2013 році в розмірі 25543,97 грн., в 2014 році в розмірі 11498,21 грн., в 2015 році в розмірі 25528,56 грн., в 2016 році в розмірі 32236,51 грн. (а. с. 178 - 179 т. 1), що викликає сумнів у фінансовій можливості позивача сплатити інвестиційний внесок в розмірі 846412 грн.
 
Посилаючись на відсутність виписок по рахунках, доказів зняття з карток коштів у певний період, наявності власних заощаджень з боку відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції водночас не надав співмірної оцінки випискам з рахунків дружини позивача і його доводам, що необхідність зняття готівки з рахунків ОСОБА_6 для інвестування в придбання квартири за період, починаючи з 04 лютого 2014 року, тобто за 8 місяців до сплати інвестиційного внеску, а не безпосередньо перед цим, обґрунтована суспільно-політичним напруженням, економічними проблемами, пов`язаними з проведенням антитерористичної операції на території України, обмеженням Національним банком України видачі готівкової валюти вкладникам банків, обсягу проведення валютно-касових та валютно-обмінних операцій, що нібито зробило неможливим одночасне зняття грошових накопичень, належних на той час сім`ї позивача.
Разом із тим, дані аргументи є сумнівними з огляду на те, що обмеження на видачу готівкової валюти вкладникам банків, обсягу проведення валютно-касових та валютно-обмінних операцій запроваджено Національним банком України лише 29 серпня 2014 року Постановою № 540 "Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ризиків України", а також враховуючи ті обставини, що інвестиційний внесок ОСОБА_3 сплачено в безготівковій формі, що підтверджується квитанцією від 29 вересня 2014 року та довідкою ТОВ "Компанія з управління активами "Інвест-Консалтинг" від 30 вересня 2014 року (а. с. 28 - 29 т. 1), відтак поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що необхідність зняття грошових накопичень протягом тривалого часу і переведення їх в готівкову форму для придбання спірної квартири позивачем не обґрунтована.
Встановлюючи обставини, що згідно договорів підряду, актів виконаних робіт, рахунків вбачається, що ремонтними роботами квартири та її оздобленням займався позивач, який в подальшому здавав її в оренду та ніс витрати по її утриманню, що, згідно висновків суду першої інстанції, підтверджує придбання квартири саме для ОСОБА_2 , суд першої інстанції не надав оцінки тим обставинам, що докази джерел фінансування для оплати виконаних робіт, придбання матеріалів в 2016 році позивачем будь-якими доказами не підтверджуються, оскільки виписки з рахунків дружини ним надано лише за період до 11 серпня 2014 року, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (а. с. 178 т. 1), за 2016 рік позивачем отримано дохід в розмірі лише 32 236,51 грн., що не покриває заявлених ним витрат на облаштування і ремонт квартири в розмірі 803 212,55 грн., а докази понесення позивачем витрат на утримання квартири в матеріалах справи відсутні взагалі, в тому числі і на аркушах справи 74 - 92 т. 1, на які посилається суд, оскільки на цих аркушах в матеріалах справи знаходяться копії договорів оренди спірної квартири за різні періоди часу, укладені орендарями з власником квартири відповідачем ОСОБА_3 .
Встановлюючи, що одним з джерел доходу позивача є отримання прибутку від здачі нерухомості, яка йому належить, суд першої інстанції виходив лише з пояснень позивача та відповідача ОСОБА_3 , інші докази на підтвердження цього в матеріалах справи відсутні.
 
Судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим позивачем доказам отримання ним одноособово орендної плати від здачі в оренду спірної квартири, з огляду на те, що договори оренди укладено від імені власника квартири ОСОБА_3 , доказів видачі нею доручень ОСОБА_2 на володіння та користування квартирою, в тому числі отримання орендної плати, позивачем не надано, а наявні в матеріалах справи виписки з рахунків ОСОБА_2 щодо отримання орендної плати підтверджують систематичність отримання ОСОБА_2 грошових коштів лише від орендаря ОСОБА_8 (а. с. 86 - 87 т. 1), при цьому листування щодо сплати цих коштів ОСОБА_8 проводилося в месенджері з орендодавцем ОСОБА_3 (а. с. 88 т. 1), в той час як отримання коштів від іншого орендаря ОСОБА_7 документально підтверджене за червень - серпень 2017 року (а. с. 89, 90, 92 т. 1), хоча договір оренди з ним укладався за більш довгий період з 20 січня 2017 року по 20 січня 2018 року (а. с. 74).
 
Суд першої інстанції безпідставно врахував пояснення позивача та відповідача ОСОБА_3 , наданих відносно другого відповідача ОСОБА_1 , а саме те, що ОСОБА_1 нібито було відомо, що квартира оформлена на позивача виключно формально, оскільки позивач таким чином вирішив мінімізувати податкові навантаження щодо оформлення нерухомості та в подальшому витрат на її утриманню; ОСОБА_1 не знав, де знаходиться квартира, на якому поверсі, у квартирі ніколи не був, не приймав участь у ремонтних роботах та витратах по її утриманню, не претендував на отримання доходу від здачі її в оренду; ОСОБА_1 завжди знав, що вказана квартира фактично є власністю позивача і зазначив, що йому не потрібно чуже майно, і у разі необхідності готовий підписати документ, який буде юридично підтверджувати його позицію.
При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою, що зазначені обставини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомили суду не як свідки, приведені до присяги, а як сторони, яка не є представниками іншого відповідача ОСОБА_1 , який до того ж ці обставини не визнавав, а отже були позбавлені процесуальної можливості висловлювати будь-які доводи від його імені.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції при оцінці заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, яку суд першої інстанції не задовольнив, вважаючи, що позивачем строк позовної давності не пропущений, оскільки відповідачі, як встановив суд, не претендували на квартиру, набуту за кошти позивача та визнавали його право власності, однак ОСОБА_1 відступив від домовленості та почав претендувати на зазначену квартиру шляхом звернення до суду з позовом про поділ вказаної квартири в листопаді 2019 року.
 
Також суд першої інстанції, мотивуючи рішення фактично згодою з поясненнями даних сторін, не підтверджених іншими належними та допустимими доказами, не врахував, що позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_3 перебувають в близьких родинних стосунках (батько і дочка), що спірна квартира АДРЕСА_1 є предметом поділу в справі № 753/21041/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, і не піддав сумніву правдивість їх пояснень з огляду на очевидну заінтересованість відповідача ОСОБА_3 і ймовірну заінтересованість позивача ОСОБА_2 як її близького родича у виведенні спірної квартири з маси спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу.
 
Висновки суду першої інстанції, що якби відповідач ОСОБА_1 дійсно приймав участь у набутті квартири, то претендував би принаймні на частину доходу від здачі її в оренду протягом тривалого часу, не ґрунтуються на вимогах норм матеріального права, зокрема ст. 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а засновані виключно на припущеннях щодо мотивації дій відповідача, що прямо заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
 
Крім того, оцінюючи висновки суду першої інстанції про доведеність позову про визнання частково недійсними договорів в контексті обставин їх укладення, на які посилається позивач (намагання уникнути надмірного податкового тиску), апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду в постанові від 01 грудня 2021 року в справі № 204/3949/17 (провадження № 61-13878св20), які полягають в наступному.
 
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини 3 статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу.
Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосовуваних засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Аналізуючи частину 2 статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб,є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості врівноваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина 3 статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Верховний Суд у зазначеній справі № 204/3949/17, враховуючи конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України, застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuitinomnibusrebuspraecipuumesseiustitiaeaequitatisquequamstrictiiurisrationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права", застосував положення частини 3 статті 16 ЦК України та відмовив позивачу за зустрічним позовом у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала, оскільки він переслідував мету уникнути у майбутньому сплату додаткових податків, що не заперечується ним у позовній заяві.
 
В даній справі, посилаючись на формальне укладення спірних договорів і придбання квартири ОСОБА_3 , однак за його кошти і фактично для ОСОБА_2 , позивач також переслідував мету уникнути у майбутньому сплату додаткових податків, що не заперечується ним у позовній заяві. Такі умисні дії позивача необхідно оцінити як недобросовісні, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України.
Отже, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом, а відтак позов в частині визнання недійсними договорів в частині покупця і визнання покупцем (інвестором) ОСОБА_2 задоволений судом першої інстанції безпідставно.
 
Апеляційний суд також враховує, що в зазначеній частині позову суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши недійсними додатки до договору від 24 вересня 2014 року, хоча позивач цього не просив і позовні вимоги в цій частині ним не уточнювались.
Крім того, апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 щодо необхідності залучення до участі в справі учасника оскаржуваних договорів ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт" як іншого учасника оспорюваного правочину.
 
Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за договором позики в рівних частках з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що згідно розписок про отримання відповідачем ОСОБА_3 позик у позивача, вбачається, що остання позичала грошові кошти для придбання земельної ділянки та будівництва на ній будинку у Київській області Бориспільського району, с. Бергулівка та зобов`язалась повернути кошти на першу вимогу позикодавця; 25 липня 2019 року позивач звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення коштів, проте кошти повернуті йому не були; згідно пояснень учасників процесу, майно відповідачів, що знаходиться у Київській області, с. Бергулівка, на яке ОСОБА_3 були запозичені кошти, є предметом поділу за позовом ОСОБА_1 , що свідчить про те, що такі кошти були позичені в інтересах сім`ї, однак, заперечуючи отримання ОСОБА_3 грошових коштів у позику, ОСОБА_1 не звернувся до суду з позовом про визнання таких правочинів недійсними. При цьому суд першої інстанції врахував, що довідки про заробітну плату не спростовують доводи позивача та відповідача ОСОБА_3 про те, що значний розмір заробітної плати не покривав відповідні витрати у повному обсязі, зважаючи на те, що ОСОБА_1 , будучи єдиною працездатною особою, утримував дітей та дружину.
 
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
 
Погоджуючись з доводами позивача та поясненнями відповідача ОСОБА_3 , якою визнано позов в повному обсязі, щодо укладення договорів позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, а саме для придбання нерухомого майна, яке наразі є предметом поділу за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції усунувся від дослідження боргових розписок, складених ОСОБА_3 , виявлення їх справжньої правової природи, а також надання оцінки всім наявним доказам.
 
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що будь-які докази витрачання грошових коштів відповідачем ОСОБА_3 у випадку дійсного їх отримання від позивача саме на вказану в боргових розписках мету, а саме придбання земельної ділянки та будівництво будинку за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Бергулівка, в матеріалах справи відсутні, позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 таких доказів надано не було, і що саме по собі зазначення мети використання коштів у борговій розписці без доведення відповідного їх витрачання не свідчить про укладення договору позики в інтересах сім`ї. 
 
З огляду на встановлені апеляційним судом обставини щодо наявності між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спору про поділ майна подружжя, який розглядається судом, а також розміру доходів позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 , які ставлять під сумнів як можливість надання позивачем позики в розмірі 65100 доларів США, так і фактичну необхідність отримання цієї позики другим з подружжя ОСОБА_3 , саме по собі складення розписок відповідачем ОСОБА_3 не свідчить про укладення договорів в інтересах сім`ї та виникнення зобов`язання у відповідача ОСОБА_1 , відтак апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, що  договори позики не були оскаржені відповідачем ОСОБА_1 в судовому порядку.
 
Апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції при вирішенні позову в даній частині знову погодився з доводами позивача та відповідача ОСОБА_3 , що значний розмір заробітної плати ОСОБА_1 не покривав відповідні витрати в повному обсязі, зважаючи на утримання дружини та дітей, однак доказів щодо розміру цих витрат - як на придбання земельної ділянки та будівництво будинку, так і на утримання дружини та дітей, позивачем надано не було і судом даних обставин не перевірено.
 
При цьому апеляційний суд враховує, що інших належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_3 в інтересах сім`ї грошових коштів від позивача ОСОБА_2 останнім надано не було, а тому, з урахуванням стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний, апеляційний суд приходить до висновку, що в частині вимог про стягнення заборгованості за договором позики позов ОСОБА_2 є необґрунтованим і недоведеним і задоволений судом першої інстанції виходячи з припущень, тобто безпідставно.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_3 визнавала позов та обставини отримання нею в борг грошових коштів від позивача ОСОБА_2 та не оскаржувала судове рішення в апеляційному порядку. Разом із тим, враховуючи, що заборгованість за договором позики стягнута судом першої інстанції з обох відповідачів солідарно, а не частково, апеляційний суд позбавлений можливості роз`єднати солідарний обов`язок відповідачів ОСОБА_1 , в частині вимог до якого суду першої інстанції належало відмовити, та ОСОБА_3 , яка погоджувалася з позовом та не подавала апеляційної скарги, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цілому. 
 
Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, переведення прав, визнання права власності та стягнення боргу, апеляційний суд виходить із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що фактично майно було придбано за його кошти і для нього, а також що відповідачем ОСОБА_3 отримувалися від позивача грошові кошти в інтересах сім?ї, в зв`язку з чим позивачем не доведено солідарного обов`язку за договорами позики у відповідача ОСОБА_1 .
 
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, переведення прав, визнання права власності, а також про стягнення боргу в частині вимог до відповідача ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованим, недоведеним і задоволенню не підлягає.
 
Разом із тим, оскільки відповідачем ОСОБА_3 визнано позов, він підлягає задоволенню в частині пред`явлених до неї вимог про стягнення заборгованості за договорами позики в розмірі 32550 доларів США.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договорами позики в розмірі 32550 доларів США та судовий збір пропорційно до задоволення позовних вимог майнового характеру 5615 грн.
 
Враховуючи, що в позові ОСОБА_2 апеляційним судом відмовлено в зв`язку з його недоведеністю і необґрунтованістю, заява відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності апеляційним судом не розглядається.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 19749 грн., понесені ним за подання апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів, переведення прав, визнання права власності та стягнення боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) борг за договорами позики в розмірі 32550 доларів США та судовий збір 5615 грн.
В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 19749 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 11 серпня 2022 року.

Головуючий:                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                  Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.