Головуючий у І інстанції Литвинова І.В.
Провадження №22-ц/824/2411/2022                                                                  Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
      02 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:        Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                             Гуля В.В., Мельника Я.С.,
              при секретарі:                   Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національного банку України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернуласядо Печерського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь 5 654 498,77 грн. майнової шкоди та 302 402,92 грн. упущеної вигоди, посилаючись на те, що 05 квітня 2016 року Правління Національного банку України прийняло постанову №234 про віднесення ПАТ КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних, чим Держава протиправно взяла на себе відповідальність за вищевказаний банк і таким чином перешкодила виконанню банком зобов`язань перед позивачем, як кредитором банку.
Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є відшкодування шкоди, завданої рішеннями НБУ у сумі реальних збитків у розмірі 202 020,99 доларів США та 4 395,92 грн. залишку на рахунках ОСОБА_1 , відкритих у Тернопільському регіональному відділенні ПАТ «КБ «Хрещатик», та упущеної вигоди у розмірі 10 812, 50 доларів США, недоотриманих доходів за депозитними договорами. Позов поданий у межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань, які виникли 02 жовтня 2020 року після фактичної ліквідації банку на підставі рішень НБУ. 
У позові позивач зазначала, що факт правопорушення встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2020 року у справі № 640/18835/19, у якому зазначено, що суд приходить до висновку про порушення НБУ вимог частини 9-1 статті 8 Закону України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків» при прийнятті постанови № 234 та наявності підстав для її скасування». З такими висновками суду погодився і суд апеляційної інстанції. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не мала статусу учасника ліквідованого банку ПАТ «КБ «Хрещатик», а НБУ є суб`єктом відповідальності по відшкодуванню шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних індивідуальних актів НБУ, відшкодування такої шкоди здійснюється відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України, тобто, без застосування бланкетних норм права, встановлених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
На думку позивача, фактична шкода для неї на суму у розмірі 202 020,99 доларів США та 4 395,92 грн. спричинена їй 02 жовтня 2020 року внаслідок ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» на підставі рішення Національного банку України, який шляхом прийняття незаконних рішень протиправно втрутився у договірні відносини між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» та всупереч волі суб`єктів правовідносин фактично припинив ці договірні відносини.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що рішення прийнято без повного і всебічного з`ясування обставин справи, які є підставою її позовних вимог. Зазначала, що судом не враховано наявності факту вчинення Національним банком України правопорушення у вигляді протиправних рішень; не враховано, що протиправність рішень Національного банку України встановлена судовим рішенням, яке вступило в законну силу, а відтак факт наявності правопорушення не потребує додаткового доказування; судом не з`ясовано, чи настала для ОСОБА_1 фактична шкода у розмірі 202 020,99 доларів США та 4 395,92 грн. залишку коштів на її рахунках, відкритих у Тернопільському відділенні ПАТ КБ «Хрещатик»; не з`ясовано наявності чи відсутності підстав для виникнення деліктних правовідносин між ОСОБА_1 та Державою Україна в особі Національного банку України; судом не враховано, що Національний банк України згідно ч. 2 ст. 1173 ЦК України є суб`єктом відповідальності по відшкодуванню шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України; не враховано, що ОСОБА_1 не мала статусу учасника ліквідованого банку ПАТ КБ «Хрещатик», відтак не підлягають застосуванню бланкетні норми права, встановлені Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; судом не з`ясовано причинний зв`язок між фактичною шкодою для ОСОБА_1 , ліквідацією ПАТ КБ «Хрещатик» 02 жовтня 2020 року та протиправним рішенням Правління НБУ від 18.06.2019 року №415-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик»; судом не з`ясовано обставини, які вказують на те, що настання шкоди у ОСОБА_1 є об`єктивним та невідворотним наслідком протиправного рішення Правління НБУ від 18.06.2019 року №415-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик».
Також апелянт у скарзі посилалась на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.1166 ЦК України, натомість підлягають застосуванню положення ст.ст. 1173, 1174 ЦК, які передбачають, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Не підлягає застосуванню і Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки позов ОСОБА_1 поданий в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, які виникли 02 жовтня 2020 року після фактичної ліквідації ПАТ КБ «Хрещатик». Суд першої інстанції при розгляді позову ОСОБА_1 з власної ініціативи змінив підстави цивільно-правової відповідальності та ухвалив судове рішення із порушенням норм матеріального права, застосувавши до спірних правовідносин Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Крім цього, судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що протиправні рішення НБУ стосовно незаконно ліквідованого банку є діяннями, які порушують імперативну норму права та одночасно порушують суб`єктивне право ОСОБА_1 на мирне володіння та розпорядження своїм майном. У даному випадку, судом першої інстанції не враховано, що майно вибуло з володіння власника внаслідок незаконного введення Національним банком України адміністративної процедури, тобто поза волею власника майна.
Також апелянт посилалась на те, що висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи, а саме, що Національний банк України не є суб`єктом відповідальності у розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України; неправильним є висновок суду щодо необхідності доведення наявності вини Національного банку України для виникнення деліктних зобов`язань Держави Україна перед ОСОБА_1 ; неправильним є висновок суду про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям відповідачем постанови від 05 квітня 2016 року № 234 та неможливістю ПАТ КБ «Хрещатик» виконувати зобов`язання перед позивачем за договором банківського рахунку; неправильним є висновок суду про те, що у позові ОСОБА_1 підставою для деліктних зобов`язань Держави Україна є неможливість ПАТ «КБ «Хрещатик» виконувати зобов`язання перед ОСОБА_1 ; не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про застосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для вирішення спору; не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про помилковість посилання позивача на те, що висновки судів у справі №640/18835/19 про визнання протиправними та скасування дій та рішень Національного банку України мають преюдиційне значення.
У відзиві на апеляційну скаргу головний юрисконсульт НБУ Решетило С.В., проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник відповідача Національного банку України Решетило С.В. проти задоволення скарги позивача заперечив та просив залишити рішення суду без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір № 295D-622342 банківського вкладу «Подвійна сила» у доларах США із щомісячною сплатою процентів у розмірі 11,75%, згідно з яким банк прийняв грошові кошти вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 в сумі 50 000,00 доларів США на термін з 18 вересня 2015 року по 22 вересня 2016 року (а.с.10).
Крім того, 18 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір № 295D-622337 банківського вкладу «Подвійна сила» у доларах США із щомісячною сплатою процентів у розмірі 11,75%, згідно з яким банк прийняв грошові кошти вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_2 в сумі 50 000,00 доларів США на термін з 18 вересня 2015 року по 22 вересня 2016 року (а.с.11).
Також, 18 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір № 295D-622329 банківського вкладу «Подвійна сила» у доларах США із щомісячною сплатою процентів у розмірі 11,75%, згідно з яким банк прийняв грошові кошти вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_3 в сумі 50 000,00 доларів США на термін з 18 вересня 2015 року по 22 вересня 2016 року (а.с.12).
Крім того, 18 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір № 295D-664001 банківського вкладу «Живи сонячно» у доларах США із щомісячною сплатою процентів у розмірі 8%, згідно з яким банк прийняв грошові кошти вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_4 в сумі 50 000,00 доларів США на термін з 18 березня 2016 року по 16 вересня 2016 року (а.с.13).
04 квітня 2016 року постановою Правління Національного банку України «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії проблемних» №231/БТ  ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.
Відповідно до довідки № 92105-37БТ від 05 квітня 2016 року Тернопільського регіонального відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» на рахунках ОСОБА_1 , відкритих у ПАТ «КБ «Хрещатик», станом на 05 квітня 2016 року залишок коштів складав: № 26302127601006 - 50 000,00 доларів США, № 26358127601005 - 50 000,00 доларів США, № 26357127601006 - 50 000,00 доларів США, № 26356127601007 - 50 000,00 доларів США, № 00102701202 - 2 020,99 доларів США, та на рахунку № НОМЕР_5 - 4 395,92 грн. (а.с.9).
05 квітня 2016 року постановою Правління Національного банку України «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» № 234, ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» віднесено до категорії неплатоспроможних та визнано такими, що втратили чинність Постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 189/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» та призначення куратора» та від 04 квітня 2016 року № 231/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії проблемних».
05 квітня 2016 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05 квітня 2016 року по 04 травня 2016 року (включно).
Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик».
Судом також встановлено, що 02 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №1000741110128000175 про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «КБ «Хрещатик» як юридичної особи, тобто ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк - ліквідованим.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Згідно із пунктом 8, 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Вимоги про відшкодування шкоди заявлені позивачем на підставі ст. 1173 ЦК України.
Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди встановлено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою встановлені статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України, згідно яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.
Також особливий статус Національного банку України визначений у рішенні Конституційного Суду України від 26 лютого 2009 року № 6-рп/2009, відповідно до пункту 3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст.ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст. 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»).
Отже, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, та не є суб`єктом відповідальності у розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналіз положень статті 1166 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимось іншими обставинами.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У частині другій статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Позивач, звертаючись з позовом про стягнення шкоди, має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання позивача на необхідність застосування ст. 1173 Цивільного кодексу України, яка не потребує доказування вини, є безпідставним.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 року № 234 ПАТ «КБ «Хрещатик» віднесено до категорії неплатоспроможних. Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: (http://www.fg.gov.ua) та в розумінні частини третьої ст. 82 ЦПК України є загальновідомою, загальнодоступною та такою, що не потребує доказування.
Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.
Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн.
Залишок невиплаченої суми підлягає поверненню у порядку черговості, встановленої статтею 52 цього Закону. Зокрема вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, визначену Фондом, погашаються у четверту чергу.
Виведення неплатоспроможних банків з ринку шляхом здійснення тимчасової адміністрації і ліквідація банків згідно із статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є виключною компетенцію Фонду.
Згідно із статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку під час здійснення тимчасової адміністрації не здійснюється. При цьому строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) відповідно до ст. 46 даного Закону вважається таким, що настав. Порядок задоволення вимог кредиторів вкладників визначений у Розділі VIII цього Закону.
Суд першої інстанції, розглядаючи справу, дійшов вірного висновку, що обмеження банку щодо задоволення вимог кредиторів банку виникло не після прийняття відповідачем постанови № 234, а після прийняття рішення виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», адже саме з цього моменту ПАТ «КБ «Хрещатик» у силу закону не міг виконувати розпорядження позивача за укладеними з ним договорами.
Крім того, внаслідок прийняття Національним банком України постанови від 05.04.2016 року №234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» та прийняття в подальшому Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішень про запровадження ліквідаційної процедури, обсяг майнових прав позивача на майно не зменшився, а тільки були запроваджені інші процедури задоволення цих майнових прав. Наведене свідчить про те, що діями відповідача щодо віднесення банку до категорії неплатоспроможних не було заподіяно матеріальної шкоди позивачу, оскільки відсутні обставини щодо зменшення майна позивача. 
Враховуючи викладене, обґрунтованим також є і висновок суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям відповідачем постанови від 05 квітня 2016 року № 234 та неможливістю ПАТ «КБ «Хрещатик» виконувати зобов`язання перед позивачем за договорами банківського рахунку, у силу приписів ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Відповідно до статті 52 Закону вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, і повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», припинено.
Статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також, завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.
Натомість наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.
Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.
Під час розгляду справи позивачем суду не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту понесення нею шкоди у розмірі 5 654 498,77 грн. та 302 402,92 грн. як упущеної вигоди, не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між рішенням відповідача НБУ і заявленою позивачем шкодою, що вказує на відсутність обов`язкових складових для покладення матеріальної відповідальності за майнову шкоду з підстав, передбачених ст. 1173 ЦК України, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.  
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що полягає у застосуванні судом норм законів, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин та незастосуванні положень ст. 1173 ЦК України, спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, з якого вбачається, що суд, правильно визначивши характер спірних правовідносин, розглянув справу з підстав, заявлених позивачем, а саме, відшкодування матеріальної шкоди, завданої органом державної влади (ст. 1173 ЦК України), та відмовив у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю позивачем підстав позову, передбачених вищенаведеною правовою нормою. 
Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що судом не враховано преюдиційне судове рішення, яким встановлено факт неправомірності дій Національного банку, якими їй було завдано матеріальної шкоди, зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З аналізу змісту вказаної норми слідує, що певні обставини можуть набути статусу «преюдиційних» та не підлягають повторному доказуванню за одночасної наявності кількох умов: 1) такі обставини встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили; 2) якщо у цій справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені відповідні обставини.
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилалась на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, прийняту по справі № 640/18835/19.
Вказаним судовим рішенням визнано протиправною та скасовано Постанову Правління Національного банку України від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до неплатоспроможних» та визнано протиправним і скасовано Рішення Правління Національного банку України від 18.06.2019 року №415-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик».
Разом з тим, вищевказане судове рішення не доводить факт спричинення майнової шкоди позивачу Національним банком України, оскільки у ньому не міститься жодних висновків про те, що внаслідок рішень, дій або бездіяльності Національного банку України порушено право позивача ОСОБА_1 на отримання коштів за договорами банківського вкладу (депозиту) у ПАТ «КБ «Хрещатик» та про те, що позивачу завдано будь-якої шкоди. Таким чином, дане судове рішення не підтверджує факт протиправності дій Національного банку України, внаслідок яких позивачу було завдано певної матеріальної шкоди.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

    Головуючий: 
 
    Судді: