ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/3400/20  Номер провадження 22-ц/814/2417/22	Головуючий у 1-й інстанції Назаренко О.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_1 - адвокатів Куц Юрія Васильовича, ОСОБА_2 

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 травня 2021 року, ухвалене суддею Назаренком О.В., повний текст рішення складено - 09 червня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківської районної державної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано 04 січня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №078. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Зазначає, що у Харківському районному суді Харківської області відкрито провадження у справі за його позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. За час шлюбу вони мешкали за адресою: АДРЕСА_1 , де проживали він, його донька та бабуся ОСОБА_6 , де продовжують проживати. ОСОБА_4 не проживає з дитиною більше ніж півроку, покинула її. 19 березня 2020 року вчинила відносно дитини домашнє насильство. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 ніде не працює, згідно відомостей з реєстру Страхувальників Державного Реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вона зареєстрована з жовтня 2016 року, як фізична особа отримувала доходи від підприємницької діяльності та яка припинена 26.10.2017 року. Інша інформація щодо страхувальників, які сплачували внески до пенсійного Фонду України за застраховану особу ОСОБА_4 за період з січня 2018 року по теперішній час, відсутня. Крім того, ОСОБА_4 станом на 28.04.2020 року на обліку у філіях Харківського обласного центру зайнятості та центрах зайнятості Харківського регіону не перебуває та не перебувала. Позивач зазначає, що самостійного доходу відповідач не має, аліменти на утримання доньки не сплачує, самостійно дитину не утримує, не піклується про неї, не годує, не турбується про її навчання, не приймає участі у її вихованні. Кошти, які він надавав на утримання дитини і дружини, відповідач витрачала на себе. Крім того зазначає, що відповідач на постійній основі зловживає наркотичними та психотропними засобами. Її поведінка під час вживання таких засобів стає небезпечною для дитини. Відповідач стає агресивною та жорстокою, іноді вона погрожує життю дитини та вчиняє відносно неї психологічне та психічне насилля, через що він вимушений був перевести дитину на домашнє навчання, оскільки вплив матері на стан здоров`я дитини та її психологічний тиск на дитину у стані наркотичного перебування мав негативні наслідки і дитина перебувала у пригніченому стані, хворіла, її переслідували страхи за своє життя та здоров`я, вона відмовлялася навчатися. Вказує, що матір це не турбувало, вона жила своїм життям, не виконувала материнські обов`язки, постійно ображала дитину та пригнічувала її психологічно, не турбувалася про стан її здоров`я, не створювала умови для отримання дитиною освіти, не поважала гідність дитини, не проявляла турботу до дитини, постійно уникала нормального гідного спілкування з донькою. Дитина боїться перебувати та мешкати з такою матір`ю, вона просила її пройти курс лікування, але остання категорично відмовляється. Порозуміння між ними відсутнє, оскільки матір поводиться з дитиною жорстко та є хронічним наркоманом. Позивач зазначає, що він має постійне місце проживаннчя та роботу, самостійний дохід. Спиртні напої та наркотичні засоби не вживає, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, самостійно утримує свою малолітню дитину, забезпечує всім необхідним, матеріально-побутові умови добрі. Він самостійно опікується здоров`ям дитини та вирішенням соціально-побутових потреб, турбується розвитком дитини та її навчанням, виконує батьківські обов`язки належним чином. Опікується дитиною і забезпечує нормальний розвиток дитині і її бабуся ОСОБА_6 . Вважає, що за таких умов доньці буде краще жити з ним. Вирішити питання з відповідачем щодо мешкання дитини разом з батьком за його адресою не вдається, оскільки остання нехтує своїми обов`язками. За таких обставин вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки, тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2020 року заява представників позивача - адвокатів Куц Ю.В., Юшко Т.Г. про заміну третьої особи задоволено. Замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, а саме службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, особу, яка наділена відповідними повноваженнями щодо надання висновку про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яка проживає в смт. Коротич Пісочинської селищної ради, а саме - на Службу у справах дітей та сім`ї АДРЕСА_2 . (а.с.162-163).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини - відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обставини, на які посилається позивач у своєму позові, не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчать про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які могли б бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав стосовно доньки, винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини,позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. В частині вимоги про визначення місця проживання дитини, то в цій частині суд першої інстанції послався на те, що дитина досягла віку 14 років, тому сама визначає, з ким із батьків бажає проживати.

В апеляційній скарзі представники ОСОБА_1 - адвокати Юшко Т.Г. та Куц Ю.В. просять рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обгрунтовувалися позовні вимоги та заперечень на позов не надавалося з боку відповідача, суд неправильно застосував ст. 9 та не застосував ст.12 Конвенції про права дитини, яка ратифікована 27.02.1991 року і набула чинності для України 27.09.1991 року, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», неправильно витлумачив положення ст. 160,161,164 СК України та не дотримався норм ст.ст. 10,12,13,16 ЦПК України. Суд не дослідив та не надав належної оцінки доказам того, що відповідач ніде не працює, самостійного доходу немає, навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини. Надані суду докази залишені поза увагою та оцінка їм не надана, тому суд прийняв рішення, яке не відповідає дійсним обставинам справи. Суд також не надав оцінки неналежного виконання батьківських обов`язків матері щодо дитини, яка створила такі умови, що дитина вимушена навчатися вдома, оскільки її соціальні зв`язки з суспільством спотворені матір`ю. Не були досліджені пояснення самої дитини, яка надала до суду свої пояснення від 17.02.2021 року, виклала підстави винної поведінка матері. Суд проігнорував клопотання позивача про виклик свідків до суду, залишивши його нерозглянутим. Суд не заслухав дитину у суді у порядку ст. 171 СК України. Відповідач не вжила жодних процесуальних дій, щоб довести суду, що вона гідна мати, поважає та любить, бажає виховувати дитину. Суд допустив надмірний формалізм при розгляді справи. Суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки. При цьому посилається на відповідні висновки Верховного Суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

До апеляційного суду не з`явилися сторони, представник позивача - адвокат Юшко Т.Г. направила суду клопотання з проханням слухати справу у її відсутність та відсутність позивача.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що шлюб між сторонами зареєстровано 04 січня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №07 (т.1 а.с. 19).

Сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 5092 (т.1 а.с. 20).

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 травня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Дані про ухвалене судом рішення суду не надані (т.1 а.с. 28).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 16.04.2020 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради, проведено обстеження житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_4 (мати). Умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дитини створено умови - окрема кімната окреме ліжко, ігрова приставка, окремий стіл для навчання, книжки. Стосунки у сім`ї важкі, як пояснила бабуся ОСОБА_6 , через наркологічну залежність матері, яка юридично не підтверджена. Стосунки між дитиною та батьком доброзичливі (т.1 а.с. 21-23).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 05.09.2020 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради, проведено обстеження житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_4 (мати), а також ОСОБА_6 , яка зареєстрована за іншої адресою. Умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дитини створено умови - окрема кімната окреме ліжко, ігрова приставка, окремий стіл для навчання, книжки. Стосунки у сім`ї між батьком дитини та дитиною добрі. У вихованні дитини допомагає бабуся ОСОБА_6 . Зі слів ОСОБА_1 мати дитини ОСОБА_4 проживає окремо, місце її проживання йому невідомо, мати ухиляється від виконання своїх обов`язків (т.1 а.с. 98).

Постановою Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 170,00 грн. ( т.1 а.с. 136).

З наданих відповідачем суду фотокопій договорів щодо працевлаштування, укладених з AVIX SP.ZO.O (номер статистичного реєстру 380132891), вбачається, що ОСОБА_4 перебуває у Республіці Польща (т.1 а.с. 210).

       11 листопада 2020 року на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2020 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надав суду витяг з наявної у цій базі даних інформації щодо перетинання громадянкою України ОСОБА_4 державного кордону України у період з 01.01.2018 року по 29.10.2020 року (т.1 а.с. 168).

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. СК України розрізняє обов`язки батьків з виховання (ст. 150 СК України) та обов`язки батьків з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені ст. ст. 180, 181, 185 СК України). Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання.

Крім того, оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

       Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області є доцільним позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також Служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області вважає, що визначення місця проживання ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_1 відповідає найкращим інтересам дитини (т.1 а.с. 173-177).
       Проте, як встановив суд першої інстанції, згідно наданого висновку, є доцільним позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тоді, як згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . Наявність таких помилок у висновку Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ставить під сумнів достовірність такого висновку.

       Разом з тим, суд першої інстанції послався на те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно доньки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від цього висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, проте, підлягає дослідженню та оцінці судом.

Доводи позивача про те, що спілкування з матір`ю завдає психологічного дискомфорту дитині, судом першої інстанції відхилені, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю матері в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право доньки на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини.

       Доказів того, що відповідач ОСОБА_4 вживає наркотичні та психотропні засоби, суду не надано.

Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання суд першої інстанції встановив наступне.

Батько дитини ОСОБА_1 працює та проживає у Республіці Польща, що підтверджується наданими суду трудовим договором на необмежений термін від 14.12.2018 року, трудовим договором (додаток), укладеним 01 березня 2020 року, договором оренди житлового приміщення від 26 жовтня 2019 року (т.1 а.с. 108-111).

       В частині вирішення вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд першої інстанції вказав, що не визначає конкретне місце проживання дитини, т.я. відповідно до ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, тому суд не може примушувати дитину проживати з ким-то із батьків.  

Також при вирішенні даного спору суд першої інстанції врахував постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі№402/428/16-ц, в якій Велика палата застосувала вимоги ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахування при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Предметом даного спору є позбавлення позивача батьківських прав відносно малолітньої дитини та визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

        Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

       При цьому у п. п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 

 Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Судом першої інстанції по справі правильно встановлено, що відсутні законні підстави для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім цього, по справі вбачається, що сторони є колишнім подружжям, заочним рішенням Харківського районногор суду Харківської області від 10.07.2020 року шлюб між ними розірвано, рішення набрало законної сили 11.08.2020 року (т.1 а.с. 132-134). 
Також по справі вбачається, що як позивач, так і відповідач працевлаштовані за кордоном, про що свідчать надані до справи відповідні трудові угоди, та проживають там. Згідно витягу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо інформації про перетинання громадянкою України ОСОБА_4 державного кордону України у період з 01.01.2018 року по 29.10.2020 року, з 29.05.2020 року ОСОБА_4 перебуває за кордоном, дані про її в`їзд в Україну відсутні (т.1 а.с. 168). 
По справі вбачається, що даний позов пред`явлено до суду 16.06.2020 року, тобто після виїзду відповідача за межі України. У заяві про перенесення судового засідання, яка надішла до суду 12.05.2021 року, відповідач вказує, що, починаючи з 29.05.2020 року, вона перебуває у Республіці Польща, має договір про працевлаштування та номер статистичного реєстру, про розгляд справи дізналася після дзвінка подруги 11.05.2021 року (т.1 а.с. 209-211). 
Як вбачається, у позові взагалі не вказано місце проживання чи перебування відповідача, як це передбачено п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України.
Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач була належним чином повідомлена про день, час і місце розгляду справи, але про причини неявки суду не повідомляла, відзив на позов не подавала.
Судом першої інстанції також правильно встановлено, що відсутні законні підстави для визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Вбачається, що на час ухвалення рішення у справі від 31.05.2021 року ОСОБА_5 вже виповнилося 14 років.

Згідно 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Тобто, неповнолітня дитина ОСОБА_5 , яка 04.12.2020 року досягла чотирнадцять років, за законом сама визначає, з ким із батьків бажає проживати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обгрунтовувалися позовні вимоги та заперечень на позов не надавалося з боку відповідача, що суд неправильно застосував ст. 9 та не застосував ст.12 Конвенції про права дитини, яка ратифікована 27.02.1991 року і набула чинності для України 27.09.1991 року, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», неправильно витлумачив положення ст. 160,161,164 СК України та не дотримався норм ст.ст. 10,12,13,16 ЦПК України, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції достатньо повно та всебічно з`ясовані обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, наданим стороною позивача доказам судом дана правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив та не надав належної оцінки доказам того, що відповідач ніде не працює, самостійного доходу немає, навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини, то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість судового рішення, вказані обставини не є законною підставою для позбавлення позивача батьківських прав. Крім цього, вони не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи, відповідачем надано трудовий договір про працевлаштування за кордоном.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не заслухав дитину у суді у порядку ст. 171 СК України, то ці доводи також не впливають на вирішення спору, оскільки згідно ч. 3 ст. 160 СК України дитина по досягненню віку 14 років сама визначає, з ким із батьків бажає проживати, тому у даному випадку дитина у віці 14 років наділена самостійним правом обирати між батьками місце свого проживання, має право самостійно змінювати його у залежності від фактичних обставин, отже, думка такої дитини не є вирішальною при розгляді даної категорії справ, а в діях суду не вбачається порушення матеріального чи процесуального права. 

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не вжила жодних процесуальних дій, щоб довести суду, що вона гідна мати, поважає та любить, бажає виховувати дитину, то як вбачається з матеріалів справи, відповідач не знала про перебування справи у провадженні суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд допустив надмірний формалізм при розгляді справи, не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки, то ці доводи також не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду, оскільки судом першої інстанції наведено мотиви, з яких він відхилив висновок. За змістом ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати  з розгляду  цивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - адвокатів Юшко Тетяни Григорівни, ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 17 серпня 2022 року. 

СУДДІ:                А. І. Дорош                        О. А. Лобов                 В. М. Триголов