Дата документу 27.06.2022 Справа № 331/4041/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №331/4041/20            Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г. 
Провадження № 22-ц/807/1473/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
27 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У жовтні 2020 року Концерн «міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. 
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та підключена до централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
За період з 01.05.2015 р. по 30.09.2020 р. відповідачем спожито послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання на загальну суму 28846,08 грн.
У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну "Міські теплові мережі" заборгованість за послуги з централізованого опалення в сумі 28846,08 грн. та судовий збір в розмірі 2102,00 грн. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь Концерну "Міські теплові мережі" суму заборгованості за централізоване опалення та гарячого водопостачання за період з листопада 2017 року по жовтень 2020 року в розмірі 17 339.64 грн.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь Концерну "Міські теплові мережі" судовий збір в розмірі 1282 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Концерн «мТМ» пождало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Згідно зі ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , як споживач житлово-комунальних послуг в порушення вищевказаних норм діючого законодавства неналежним чином виконувала свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, з урахуванням застосованого строку позовної давності, за період з листопада 2017 року по жовтень 2020 року, яка підлягає стягненню з нього судовому порядку.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до реєстру територіальної громади міста Запоріжжя, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).
Концерн «МТМ» надає послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно розрахунку позивача за період з 01.05.2015 р. по 30.09.2020 року МТМ надало відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 , житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання на загальну суму 33 088,29 грн., оплата - 4 242,21 грн. Заборгованість складає 28846,08 грн. (а.с. 4).
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.
Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
За правилами ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Згідно із п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. № 630 (далі - Правила), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Відповідно до п.20 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.
Відповідно до п. 18 Правил «Надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, плата за послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення вноситься щомісячно.
Згідно п.5 ч.3 ст. 20, ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник та наймач (орендатор) будинку, квартири - споживач послуг зобов`язаний, у тому числі сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житло-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил.
Окрім того, обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений у ст.ст. 67, 68 Житловому кодексі УРСР.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідач, як споживач комунальних послуг, в порушення вищевказаних норм діючого законодавства належним чином не виконував свої зобов`язання щодо оплати послуг за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за оплату комунальних послуг.
Разом з тим, судом правильно застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин.
У апеляційній скарзі апелянт стверджує, що відповідачем були частково виконані часткові оплати заборгованості, а саме у листопаді 2015 року на суму 103,20 грн., у чеврні 2017 року на суму 300 грн., у липні 2017 року на суму 100 грн., у вересні 2017 року на суму 150 грн., у січні 2018 року на суму 500 грн., у травні 2018 року на суму 300 грн., у червні 2018 року на суму 169,01 грн., у вересні 2018 року на суму 150 грн., у грудні 2018 року на суму 720 грн., у березні 2019 року на суму 850 грн., у лютому 2019 року на суму 900 грн.. платежі, які були здійснені відповідачем є підставою для переривання строку позовної давності, оскільки деякі з них перевищували щомісячні нарахування, що дає підставу вважати, що відповідачу було відомо про борг, і своїми оплатами він його визнає.
Проте, судова колегія вважає зазначене твердження безпідставним з урахуванням такого.
Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3 ст.264 ЦК України).
Загальна позовна давність для стягнення заборгованості за оплату комунальних послуг встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Згідно ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875- IV (яка була чинна до набрання чинності Законом №2189-VIII) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року, справа № 127/23910/14-ц, оплата періодичного платежу не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин боргу.
Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позовна заява подана до суду 30 жовтня 2020 року. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для стягнення заборгованості за період з 01.05.2015 р. по 30.10.20.2017 p., сплинув.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем за період з 01.05.2015 р. по 30.10.20.2017 р. відповідачем було сплачено чотири суми: 103,20 грн.; 300,00 грн.; 100 грн., та 150,00 гри., які є не меншими за нарахування за відповідні місяці, тому є сплатою поточних платежів.
З огляду на зазначене, судом першої інстанції зроблено вірний та обгрунтвоаний висновок про те, що позовні вимоги Концерну МТМ про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за період з 01.05.2015 р. по 30.10.20.2017 р. задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Відповідно до розрахунку позивача за період з 01.11.2017 р. по 30.09.2020 р. ОСОБА_4 надано послуги з центрального опалення на суму 8 629,94 грн. та з гарячого водопостачання на суму 12 298,71 грн.
Боржником за період з 01.11.2017 р. по 30.09.2020 р. проведено оплати послуг в сумі 3 589,00 грн.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сума боргу за період з 01.11.2017 р. по 30.09.2020 р. складає 17 339,64 грн. (8 629,94+12 298,71 грн. - 3 589,00 грн.).
З урахуванням зазначеного, твердження апелянта щодо переривання позовної давності не спростовують висновків суду, не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції, на підставі чого відхиляються судовою колегією.
Щодо посилання апелянта на положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в частині продовження строків давності, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. Утім, посилаючись на зазначену правову норму, апелянт не врахував, що позовні вимоги охоплюють період не по квітень 2020 року, а по жовтень 2020 року, що у свою чергу є кінцевим періодом нарахування заборгованості за комунальні послуги.
З урахуванням наведеного, застосовуючи трирічний строк позовної давності, задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення заборгованості у період з 01.11.2017 р. по 30.09.2020 р. у розмірі 17 339,64 грн.. 
Колегія суддів зауважує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст.58 Конституції України). Утім, всупереч зазначених положень Конституції, апелянт посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, що у свою чергу призводить до посилення відповідальності відповідача в частині збільшення розміру заборгованості за оплату комунальних послуг.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні даних спірних правовідносин не підлягає застосуванню наведена норма права, оскільки вона порушує конституційний припис щодо недопущення зворотної дії нормативно-правового акту, яким посилюється відповідальність особи - у даному випадку споживача комунальних послуг.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову за період 01.11.2017 р. по 30.09.2020 р. у розмірі 17 339,64 грн. 
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо застосування зазначеного положення законодавства, наголошуючи увагу на недопущенні посилення відповідальності споживача, що має значення для ухвалення правильного рішення по справі.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27 червня 2022 року.

Головуючий

Судді: