Ухвала
05 травня 2022 року
м. Київ
справа № 569/20462/20
провадження № 61-3643ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати недійсним із підстав невідповідності вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства договір позики від 14 червня 2000 року.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 22 березня 2022 року, відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі частини другої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України.
20 квітня 2022 року до Верховного Суду  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 березня 2022 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами порушено його право на доступ до правосуддя. Заявник вказує, що звертаючись до суду з цим позовом, він просив не лише визнати договір недійсним, а посилався і на необхідність встановлення укладеності чи неукладеності договору позики, що свідчить про нетотожність предмету та підстав позову зі справою № 569/10285/17.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин), позивач просить про захист свого права.
За змістом ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Судами встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року у справі № 569/10285/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 14 червня 2000 року відмовлено. Постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року залишено без змін.
Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 569/10285/17, ОСОБА_1 посилався на рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року у справі № 569/11141/15-ц, яким визнано укладеним договором позики, предметом якого є іноземна валюта. Посилаючись також на статті 59, 153 Цивільного кодексу УРСР, чинного на час складання розписки, позивач просив визнати договір позики у формі розписки від 14 червня 2000 року недійсним у зв`язку з недотриманням вимог частини першої статті 48 та частини першої статті 49 ЦК УРСР.
У справі, що переглядається, предметом позову є визнання недійсним договору позики від 14 червня 2000 року, а підставою позову є невідповідність договору позики у формі розписки вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, зокрема частині першій статті 48 та частині першій статті 49 ЦК УРСР.
З огляду на те, що судове рішення у справі № 569/10285/17, що набрало законної сили, ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України, є таким, що відповідає вимогам цивільного процесуального закону.
Посилання заявника на те, що у цій справі було додатково було вказано на необхідність встановлення факту укладеності чи неукладеності договору позики від 14 червня 2000 року не свідчить про неправильність висновку судів попередніх інстанцій. Необхідно також звернути увагу, що рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року у справі                                № 569/11141/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 червня 2000 року у розмірі 10 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 215 764,97 грн. У справі                        № 569/11141/15-ц суди встановили, що між сторонами укладено договір позики, грошові кошти передачі позикодавцем позичальнику. 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оцінивши доводи касаційної скарги та мотиви судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищенаведених положень ЦПК України не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року (не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи) та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 березня 2022 року є необґрунтованою.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 березня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                   Є. В. Синельников
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович