ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року	Львів	Справа № 300/5505/21 пров. № А/857/1874/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Приступи Р.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 300/5505/21 (головуючий суддя Григорук О.Б., м. Івано-Франківськ) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України про стягнення коштів,-
    
В С Т А Н О В И В :
          
           27 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України,  в якому просила стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області на її користь нараховану але не виплачену суддівську винагороду в розмірі 107175,45 грн. за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 31.07.2012 по даний час працює на посаді судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. За фактом трудових відносин отримує суддівську винагороду згідно з ч.2  ст. 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII ,,Про судоустрій і статус суддів”, яка складається з посадового окладу та доплат за вислугу років. Вважає, що застосування відповідачем обмеження, передбаченого  ст. 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  на час карантинних заходів і застережень, є протиправним.           
Рішенням від 29 листопада 2021 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив повністю.   
          Стягнув з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, у розмірі 107175 (сто сім тисяч сто сімдесят п`ять) грн. 45 коп., з утриманням з цієї суми, передбачених законодавством обов`язкових платежів, шляхом безспірного списання коштів з державного бюджету.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ТУ ДСА України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим,  має місце неповне з`ясування  усіх обставин, що мають значення для справи . 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Частинами першою та третьою статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Обмеження, встановлене в частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті). 
Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежується максимальним розміром 47230,00 грн на місяць. 
Отже, з 18.04.2020 ТУ ДСА України в Івано-Франківській області не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону № 553-ІХ).
На момент прийняття Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону № 553-ІХ) положення частин першої, третьої статті 29 такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавались.
За таких обставин, відповідач доводить, що діяв у чіткій відповідності до вимог чинного на момент прийняття наказу законодавства, у належній відповідності в порядку та у спосіб, визначені законом.
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Позивач ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.  
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення частково з таких підстав.  
          Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що Указом Президента України ,,Про призначення суддів” від 31.07.2012 №461/2012 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області строком на 5 років (а.с.12, 13).
          Згідно наказу голови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ,,Про призначення судді” №406 від 17.08.2012 позивач прийнята на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з 17.08.2012 (а.с.14).
          Указом Президента України ,,Про призначення суддів” від 07.08.2018 №272/2018 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (а.с.12-15).
          Згідно наказу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ,,Про призначення судді Польської М.В.” №707 від 10.09.2018 ОСОБА_1 допущена до виконання обов`язків судді з 10.09.2018 (а.с.16).
          Згідно довідки виданої ТУ ДСА в Івано-Франківській області протягом квітня-серпня 2020 нарахування суддівської винагороди здійснене з врахуванням змін до Державного бюджету у 2020 р. Як наслідок відраховано із суддівської винагороди за вказаний період 107175,45 грн. (а.с. 17). На переконання позивача, ТУ ДСА в Івано-Франківській області протиправно не сплачувало їй суддівську винагороду у вказаному розмірі.
          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  ТУ ДСА в Івано-Франківській області, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону № 294-ІХ  (зі змінами, внесеними  Законом № 553- ІХ  ), діяло з порушенням вимог статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону № 1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а тому позовні вимоги про відновлення права позивача на отримання недоплаченої частини суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року шляхом стягнення з ТУ ДСА в Івано-Франківській області нарахованої суддівської винагороди за рахунок бюджетних асигнувань на відповідний рік за  КЕКВ  2113 ,,Суддівська винагорода” буде ефективним чи адекватним способом захисту.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Правовідносини, які виникли між сторонами щодо суддівської винагороди врегульовано нормами  Конституції України та Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
Згідно із статтею130  Конституції України  та частиною 2 статті 135 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Водночас, 13 квітня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон № 553-ІХ  , яким  Закон України ,,Про державний бюджет України на 2020 рік”  доповнений статтею 29, а саме: ,,Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)”.
Зазначений Закон набрав чинності 18 квітня 2020 року, тобто саме з цього часу, як це встановлено судом першої інстанції, суддівська винагорода відповідачем не виплачувалась позивачу у розмірі, визначеному статтею135  Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що суддя Польська М.В. на час виникнення спірних правовідносин перебувала на посаді судді місцевого суду, а тому базовий розмір її посадового окладу становив 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 
Разом з тим, у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно ТУ ДСА України в Івано-Франківській області нарахувало та виплатило ОСОБА_1  суддівську винагороду в розмірі, визначеному статтею 29 Закону України ,,Про державний бюджет України на 2020 рік”, а саме: у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Згідно довідки про нараховану та виплачену ОСОБА_1  суддівську винагороду з 18 квітня 2020 по 27 серпня 2020 року, виданої ТУ ДСА України в Івано-Франківській  області, сума обмеженого за нормами  ст. 29 Закону України ,,Про державний бюджет України на 2020 рік”  доходу становить 107175,45 грн. (а.с. 17). 
Відповідно до  статті 130 Конституції України    розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша  статті 124 Основного Закону України).
Наведені положення  Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу”.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зупинення законами про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України: ,,Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених  Основним Законом України. 
У статті 64 Конституції України  вичерпно визначені такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин (абзаци третій-сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).
,,Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у  Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.”(абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007);
,,Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.” (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007);
,,законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок  скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.” (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008);
,,словосполучення ,,держава прагне”, на думку Конституційного Суду України, означає намагання i обов`язок держави спрямовувати свою діяльність на виконання певного, визначеного  Конституцією України  завдання.
Аналіз термінів ,,баланс”, ,,збалансувати”, ,,бюджет збалансований” свідчить, що збалансованість бюджету (держави, регіону) передбачає рівномірне (паритетне) співвідношення між його видатковою і доходною частинами, дотримання відповідності видатків доходам, проте не виключає при цьому можливості прийняття бюджету з перевищенням видатків над доходами i навпаки (з дефіцитом або профіцитом). У той же час правова природа бюджету не може обмежуватися лише фінансово-економічною складовою. Бюджет  це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.
Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами i територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної i правової.” (абзаци другий, третій підпункту 3.2, абзац другий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008).
Отже, зазначений Закон України № 553-ІХ  від 13 квітня 2020 року  про внесення змін до  Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам  Конституції України  , а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України    та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Тобто будь-яке порушення процедури, незалежно від того чи нанесло воно прямі збитки особи, є порушенням права особи на встановлений процес та забезпечення принципу визначеності права, який дозволяє особі передбачити наслідки існування та застосування певної норми.
Однак, як це вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач діючи всупереч приписів статей  19  та  130 Конституції України    порушив приписи діючого законодавства України та виплатив позивачам суддівську винагороду у розмірі, значно меншому аніж це визначено спеціальним  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
На переконання суду апеляційної інстанції, дії відповідача є протиправними та такими, що порушують право позивачів, як працюючих професійних суддів, на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”, який незважаючи на неодноразові за останні роки внесення до нього змін, однак у будь-який редакції містив та містить таку норму, згідно приписів якої чітко визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
Аналогічну за змістом норму містить  статті 130 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу та якій повинні відповідати всі без винятку Закони України.
Згідно із частинами 3, 4  статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України  у разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить  Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми  Конституції України,  як норми прямої дії.
Отже, в адміністративному судочинстві на суд покладено обов`язок застосувати норми  Конституції України, якщо закон чи інший правовий акт їй суперечить. 
В даному випадку, частина 3  статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  із змінами та доповненнями, внесеними  Законом України № 553-ІХ   від 13 квітня 2020 року, прямо суперечить не тільки нормам  Конституції України, а і нормам спеціального  Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком Відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом та Конституцією порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Відповідно до частини другої  статті 135 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з пунктом 2 частини третьої цієї ж статті, базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
А згідно з частиною четвертою - до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;  3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місце-знаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Відповідно до частини п`ятої  статті 135 Закону № 1402-VIII  суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15%, більше 5 років - 20%, більше 10 років - 30%, більше 15 років - 40%, більше 20 років - 50%, більше 25 років - 60%, більше 30 років - 70%, більше 35 років - 80% посадового окладу.
Частиною дев`ятою   статті 135 Закону № 1402-VIII  визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів” на що безпосередньо вказує частина друга статті 130 Конституції України.
Тобто  Закон України ,,Про судоустрій і статус суддів”  є спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до встановлення розміру суддівської винагороди. При наявності розбіжностей між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.
Оскільки Законом України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” № 553-IX від 13.04.2020 не скасована норма Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” №1402-VIII від 02.06.2016 щодо розміру суддівської винагороди, при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами статті 135 Закону №1402-VIII, а не статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” №553-IX від 13.04.2020), застосування якої прямо суперечить нормі статті 130 Конституції України.
Аналіз норм чинного законодавства дає підстави суду апеляційної інстанції погодитись з висновками суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно  Закон України ,,Про судоустрій і статус суддів”, а застосування  статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Слід зауважити, що у Рішенні від 28.08.2020 у справі №10-р/2020  Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення: частин першої, третьої   статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”   від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II ,,Прикінцеві положення” Закону України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13 квітня 2020 року № 553-IX.
Так, за приписами  статті 148 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.
Таким чином, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до  Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”, всупереч вимогам частини другої  статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги  Бюджетного кодексу України та Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”, вимушений вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.
Необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.
Як це вірно встановлено судом першої інстанції, жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду не дозволив відповідачу виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, відповідач суду не надав.
Слід зауважити, що Верховний Суд у Постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20  (у аналогічних правовідносинах) зазначив, що з огляду на доводи ДСА України, викладені у касаційній скарзі, причиною невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду;  стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді). Воднораз у вимірі обставин цієї справи не можемо заперечити існування ситуації, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) з урахуванням вимог  статті 135 Закону № 1402-VIII  (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач натомість розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-IX  (зі змінами, внесеними  Законом № 553-ІХ  ).
Тоді є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи, що нараховуючи та виплачуючи позивачам за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівську винагороду у розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”, застосувавши при виплаті 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, відповідач діяв з порушенням вимог  статті 130 Конституції України    та  статті 135 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності суддів, а тому суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати  позивачу суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування, передбаченого  статтею 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”   від 14 листопада 2019 року № 294-IX,  в редакції Закону України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” №553-ІХ від 13.04.2020.
Наявність ж порушеного права позивача, підлягає судовому захисту шляхом нарахування та виплати на її користь недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по  27 серпня 2020 року. Саме такий спосіб є належним та ефективним заходом захисту порушених прав, позаяк забезпечить поновлення порушених прав та буде адекватним наявним обставинам.
          Щодо способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів.           Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА.
          Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII, суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
          Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, суд вказує, що оскільки головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України, як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.
          Крім того, суд зазначає, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 ,,Виконання рішень судів на користь суддів”, призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що враховуючи положення частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України ,,Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тут мається на увазі - з ДСА України).
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          В силу приписів  ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір правильно встановив фактичні обставини справи, дав вірну правову оцінку спірним правовідносинам та дійшов обґрунтованого висновку щодо  задоволення позовних вимог шляхом стягнення на користь позивача недовиплаченої суддівської винагороди. 
Однак, при цьому суд допустився помилки в частині суб`єкта владних повноважень, до обов`язку якого належить виплата   заборгованості, а саме – ДСА України.

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ч.4 ст. 317, ст. ст. 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-     

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 300/5505/21 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: ,, Стягнути за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 ,,Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, розпорядником якої є Державна судова адміністрація України (код ЄДРПОУ 26255795, адреса: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601), на користь судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 (ідент.номер НОМЕР_1 , вул. Шкілька, 5/80, м. Івано-Франківськ, 76019) суму недоплаченої за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року суддівської винагороди у розмірі 107  175 (сто сім тисяч сто сімдесят п`ять) гривень 45 коп., з утриманням при виплаті з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 12.05.2022.