ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року 
м. Київ
справа №520/8633/18
адміністративне провадження № К/9901/13200/19  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів Чиркіна С.М., Стрелець Т.Г., розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційному порядку справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» до Державної екологічної інспекції у Харківській області про визнання протиправним та скасування припису, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» на постанову Другого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Донець Л.О., Бенедик А.П., Гуцала М.І. від 09.04.2019,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» (далі у тексті цієї постанови також ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», Товариство, позивач) звернулося до суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Харківській області (далі у тексті цієї постанови також Держекоінспекція, відповідач), у якому просило визнати протиправним та скасувати пункти 1, 2, 11, 17, 18, 19, 20, 21, 22 припису №70/04-09 від 13.09.2018, оформленого Державною екологічною інспекцією у Харківській області на підставі акту, складеного за результатом проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів № 677\01-04\04-09 від 07.09.2018 (далі також спірний, оскаржуваний припис).
2.          В обґрунтуванні позовних вимог наводились аргументи про те, що оформлений відповідачем припис, на думку Товариства, не відповідає вимогам закону та порушує права позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
3.          Зокрема, у своїй позовній заяві позивач стверджував про те, що відповідно до критеріїв визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 №1010 «Про затвердження критеріїв визначення планованої діяльності, яка не підлягає оцінці впливу на довкілля, та критеріїв визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля», на діяльність його цеху розливу, сублімації та упаковки препаратів, цеху препаратів крові, вакцинно-сироваткового цеху, відділу продуцентів, і лабораторних тварин, спиртосховища, складу сировини та матеріалів не може розповсюджуватись дія Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», оскільки ним не проводилося переоснащення виробництва наведених вище цехів.
4.          Товариство вказувало й на те, що скидання стічних вод з території здійснюється у ставок - відстійник й за своїм складом не перевищують встановлених законодавством гранично допустимих нормативів забруднюючих речовин.
5.          Позивач у судах попередніх інстанцій стверджував, що здійснює свою діяльність на підставі належним чином оформлених дозвільних документів, з дотриманням вимог законодавства та наявних у нього спеціального дозволу на користування надрами та дозволу на спеціальне водокористування, а тому вважає, що вимоги оскаржуваного припису є протиправними і необґрунтованими.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
6.          Рішенням Харківського окружного адміністративний суд від 12.12.2018, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019, позов задоволено частково, а саме - скасовано пункт 17 припису Державної екологічної інспекції у Харківській області №70/04-09 від 13.09.2018. У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
7.          Ухвалюючи такі судові рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до наявних у справі доказів Товариством було проведено реконструкцію нежитлової будівлі під цех виробництва ектеріциду й станом на час перевірки вказаний цех здійснював свою діяльність без отримання належної оцінки впливу на довкілля.
8.          Крім того, у оскаржуваному судовому рішенні містяться мотиви про те, що нормами статті 70 Водного кодексу України прямо заборонено скидати стічні води, використовуючи рельєф місцевості (балки, пониззя, кар`єри тощо).
9.          Оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що зливова каналізація на території підприємства відсутня, а стічні води стікають по рельєфу місцевості в «ставок - відстійник», розташований біля підприємства, а далі в один з рукавів Саржиного Яру, то суди дійшли висновку про законність та правомірність спірного припису в частині вимог його пункту 11, яким ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» зобов`язано вжити заходи щодо організації скиду зливових стічних вод у відповідності до вимог Водного кодексу України.
10.          Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про скасування пункту 18 спірного припису щодо винесення в натурі огорожі зони свердловини першого поясу судового режиму на свердловині №1, суди попередніх інстанцій виходили з того, що винесення в натуру та затвердження зон санітарної охорони свердловини передбачено статтями 44 та 93 Водного кодексу України, а також умовами, визначеними у виданих Товариству дозвільних документах (спеціальному дозволі на користування надрами і дозволі на спеціальне водокористування), відповідними висновками Державної служби геології та надр України та Державного агентства водних ресурсів України. При цьому, суди відзначали, що вимоги до експлуатації водогосподарських споруд (підземних джерел водопостачання) передбачені Державними будівельними нормами України (ДБН В.) 2.5- 74:2013 «Водопостачання зовнішні мережі та споруди».
11.          Згідно ж з висновками судів попередніх інстанцій винесені в натурі огорожі зони санітарної охорони першого поясу суворого режиму на свердловині № 1 не відповідають вимогам Державних будівельних норм України (ДБН В.) 2.5-74:2013, у зв`язку з чим у оскаржуваній постанові апеляційного суду визнано правомірними спірний припис у частині його пункту 18.
12.          Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині вимог позовної заяви про визнання протиправним та скасування спірного припису в частині пункту 19, апеляційний суд зазначав таке.
13.          У оскаржуваній постанові апеляційного суду вказано, що згідно з установленими обставинами справи пунктом 19 оскаржуваного припису зобов`язано позивача затвердити в установленому законом порядку Проект організації зон санітарної охорони на водозаборі.
14.          Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо правомірності таких вимог Держекоінспекції, оскільки позивачем фактично визнається необхідність вчинення вказаних у спірному приписі дій щодо затвердження в установленому законом порядку Проекту організації зон санітарної охорони на водозаборі й ним вчиняються дії для погодження такого проекту.
15.          Разом з тим, суди відзначали, що станом на момент проведення перевірки відповідачем Проект організації зон санітарної охорони на водозаборі не було затверджено в установленому законом порядку, що свідчить про законність вимог Держекоінспекції.
16.          Суди попередніх інстанцій визнали безпідставними й вимоги позову про скасування спірного припису в частині його пунктів 20-22, оскільки встановили, що позивачем допущено самовільне використання надр (підземних вод) у кількості 556 куб. м., що є невиконанням умов спеціального дозволу на користування надрами в частині показників добового забору води, який складає 500 куб. м. Суди вказували, що такі  порушення зафіксовані актом перевірки, і не спростовані доводами позовної заяви та апеляційної скарги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
17.          Не погоджуючись з вищенаведеною постановою апеляційного суду, позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
18.          Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі наказу від 23.08.2018 №677/01-04 та направлення на проведення планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», виданого Державною екологічною інспекцією у Харківській області, у період з 27.08.2018 по 07.09.2018, була проведена планова перевірка Публічного акціонерного товариства «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» щодо дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.
19.          За результатами перевірки, Держекоінспекцією було складено Акт планового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів №677\01-04\04-09 від 07.09.2018.
20.          У подальшому, Державною екологічною інспекцією у Харківській області винесено припис №70/04-09 від 13.09.2018, яким ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» зобов`язано, зокрема:
пункт 1: провести оцінку впливу на довкілля цеху розливу, сублімації та упаковки препаратів, цеху препаратів крові відділу продуцентів і лабораторних тварин з оцінки впливу на довкілля;
пункт 2: провести оцінку впливу на довкілля спиртосховища, складу сировини та матеріалів та отримати відповідні висновки з оцінки впливу на довкілля;
пункт 11: з метою запобігання негативному і екологонебезпечному впливу на земельні ділянки та ліквідації наслідків такого впливу вжити заходів щодо організації скиду зливових стічних вод у відповідності до вимог Водного кодексу України;
пункт 17: забезпечити приймання та утилізацію використаних пакувальних матеріалів і тари, в якій знаходиться продукція ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» (картон, скло, тощо); або забезпечити укладання угод з відповідними організаціями на їх збирання та утилізацію;
пункт 18: винести в натуру огорожі зони санітарної охорони першого поясу суворого режиму на свердловині №1 відповідно до вимог Державних будівельних норм України (ДБН В.) 2.5-74:2013 «Водопостачання зовнішні мережі та споруди»;
пункт 19: затвердити в установленому законом порядку Проект організації зон санітарної охорони на водозаборі;
пункт 20: обладнати локальну мережу спостережувальних свердловин для здійснення контролю за якісним станом підземних вод;
пункт 21: отримати висновок з оцінки впливу на довкілля на збір підземних вод з Помірківського родовища;
пункт 22: вжити заходи виконання умов Спеціалізованого дозволу на користування надрами від 25.02.2009 № 4932.
21.          Не погоджуючись із вищевказаними пунктами спірного припису, Товариство звернулось до суду з цим позовом.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
22.          У касаційній скарзі позивач вказує на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального і допустив порушення норм процесуального права, зокрема, не забезпечив повного і всебічного з`ясування усіх обставин справи, не дослідив усі наявні у ній докази і не взяв до уваги усі аргументи сторони позивача.
23.          Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції розглянув справу з порушенням процедури, встановленої Кодексом адміністративного судочинства України, а саме - не вірно застосував положення його частини другої статті 12, позбавивши позивача права на участь у судових дебатах і заявлення інших клопотань, долучення додаткових доказів у порядку, передбаченому частиною першою пункту 4 статті 306 цього Кодексу.
24.          Відповідно до наведених у касаційній скарзі Товариства аргументів, останнє наполягає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» та положення Постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 №1010 «Про затвердження критеріїв визначення планованої діяльності, яка не підлягає оцінці впливу на довкілля, та критеріїв визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля».
25.          Зокрема, Товариство наголошує, що діяльність ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» здійснюється фактично і на підставі документів дозвільного характеру, виданими до набрання чинності Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», а матеріали перевірки не містять будь-яких доказів того, що діяльність цеху розливу, сублімації та упаковки препаратів, цеху препаратів крові, вакцинно-сироваткового цеху, відділу продуцентів і лабораторних тварин, спиртосховища, складу сировини та матеріалів є плановою.
26.          Товариство також звертає увагу на те, що актом перевірки та іншими наявними у матеріалах справи документами (доказами) не встановлено та не зафіксовано діяльності позивача по технічному переоснащенню виробництва, у зв`язку з чим наявність або відсутність факту збільшення та/або появи нових джерел викидів в атмосферне повітря, на які вказують суди першої та другої інстанції у оскаржуваних рішеннях, не може вважатися критерієм, який може свідчити про необхідність проведення оцінки впливу на довкілля.
27.          Суди ж попередніх інстанцій, взявши до уваги лише позицію відповідача, засновану на самостійній оцінці ним документів по проведенню реконструкції цехів, не розглянули та не вивчили ці документи, на які наявне посилання в ухвалених ними судових рішеннях по суті спору і які у матеріалах справи відсутні.
28.          Отже, на думку Товариства, висновки суду попередніх інстанцій, про те, що діяльність позивача не підпадає під її дію постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 №1010, оскільки в період з 2007 по 2012 роки на ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» відбулося збільшення та/або поява нових джерел викидів в атмосферне повітря, а саме - були виявлені нові джерела викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря: стаціонарні джерела від цеху ектеріциду; витяжна труба від приміщення ремонтно-механічної дільниці (джерела утворення: 2 фрезерні верстати, 2 токарні верстати, 1 свердлильний верстат) та витяжна труба від складу готової продукції, є помилковим, оскільки вказана діяльність ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» не пов`язана та не підпадає під ознаки технічного переоснащення одиниць та вузлів технологічного устаткування, систем управління та автоматизації.
29.          Посилається скаржник і на те, що пункти 1, 2 спірного припису не відповідають його суті у розумінні вимог частини восьмої статті 7 Закону України «Про основні засади нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки за наявними в матеріалах справах доказами, цілісний майновий комплекс ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» складається з понад 50-ти окремо розташованих виробничих та адміністративних будівель, тоді як відповідачем не наведено найменування відповідних будівель, а зазначено лише види виробництв, представлених позивачем перевіряючим особам під час проведення перевірки у вигляді затвердженої організаційної схеми.
30.          Такі обставини, на переконання Товариства, унеможливлюють виконання пунктів 1 та 2 спірного припису, які викладені без зазначення конкретних будівель, що підлягають оцінці впливу на довкілля й не містять вимог щодо усунення конкретних порушень.
31.          Заперечуючи викладені у оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції висновки щодо відмови у задоволенні позовних вимог про скасування пункту 11 спірного припису (вжиття заходів щодо організації скиду зливових стічних вод у відповідності до вимог Водного кодексу України), Підприємство зазначає, що згідно наявних в матеріалах справи доказів, а саме - висновків акту перевірки, екологічною інспекцію встановлено відсутність наявності водних об`єктів, балок чи кар`єрів поблизу території ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ- БІОЛІК», тобто елементів довкілля, визначених статтею 1 Водного Кодексу України.
32.          При цьому, як зазначається у касаційній скарзі, враховані під час розгляду справи судам попередніх інстанції результати лабораторного аналізу проб води поверхневої, проведені співробітниками ТОВ «Енергоеколог», не підтверджують факту скидання позивачем води через рельєф місцевості, а в оскаржуваному рішенні не вказано, які водні об`єкти чи рельєфи місцевості забруднює ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ- БІОЛІК», якими речовинами, як це встановлено і чи завдана цим шкода.
33.          Щодо висновків судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування пункту 18 спірного припису (винесення в натуру огорожі зони санітарної охорони першого поясу суворого режиму на свердловині №1 відповідно до вимог ДБН 2.5.- 742013), Товариство вказує, що спеціальний дозвіл на користування надрами, згідно з яким передбачене, зокрема, зобов`язання суворо дотримуватись суворого режиму зон санітарної охорони на свердловині, отримано ним до введення в дію ДБН В.2.5.-74:2013.
34.          До того ж, Товариство відзначає, що суди попередніх інстанцій не прийняли зауваження позивача, про те, що відстані між спорудою та межею першого поясу суворого режиму складає більше 15 м. 
35.          Про даний факт, як наголошується у касаційній скарзі, позивач вказував і під час досудового врегулювання у запереченні на припис, та зазначав у позовній заяві, доданих поясненнях та під час судового розгляду, а 08.11.2018 під час судового засідання у даній справі у суді першої інстанції заявляв клопотання про витребування доказів у Державної служби геології та надр України, зокрема Екологічну карту №50/07 Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області, у відповідних документах містяться топографічні знімки місця розташування артезіанської свердловини підприємства.
36.          Тобто, як вважає позивач, відповідні документи та топографічні знімки підтвердили би його твердження про фактичну відстань будівель та інших об`єктів від свердловин та встановлення першого поясу ЗСО навколо свердловини, однак, суд першої інстанції відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, чим, на думку Товариства, позбавив його можливості належним чином забезпечити позовні вимоги доказами, яких не має у власному розпорядженні.
37.          Щодо висновків судів попередніх інстанцій стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про скасування пункту 19 спірного припису (про затвердження в установленому законом порядку Проекту організації зон санітарної охорони на водозаборі) касаційна скарга містить такі аргументи.
38.          Скаржник звертає увагу, що станом на час проведення перевірки відповідачем, та до моменту винесення припису, позивач за власною ініціативою та на підставі виданих йому спеціальних дозволів вчиняв дії щодо погодження проекту організації зон санітарної охорони на водозаборі ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», та коригування до проектів, Проект організації зон санітарної охорони на водозаборі ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», а також матеріали оцінки впливу на навколишнє середовище (ОВНС)». Відповідні документи, ще до проведення перевірки відповідачем вже знаходились на розгляді в Харківський обласній раді (вх. № 6276/01-16 від 31.07.2018) й про такі обставини згадується безпосередньо в акті перевірки.
39.          Однак, як стверджує позивач, у судах попередніх інстанцій ним зверталась увага на незалежні від нього обставини, оскільки вплинути на розгляд вищенаведених проектів, про які іде мова у пункті 19 оскаржуваного припису, він не може. Ці факти були проігноровані судами попередніх інстанцій, а тому й викладені у оскаржуваному судовому рішенні мотиви про законність спірного припису у вищенаведеній частині Товариство вважає необґрунтованими.
40.          Заперечує позивач і висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування пунктів 20-22 спірного припису (обладнання локальної мережі спостережувальних свердловин для здійснення контролю за якісним станом підземних вод. Отримання висновку з оцінки впливу на довкілля за забір підземних вод з Помірківського родовища, а також вжиття заходів щодо виконання умов Спеціального дозволу на користування надрами від 25.02.2009 року №4932).
41.          З цього приводу Товариство зазначає, що під час судового розгляду суди першої та апеляційної інстанцій, на його переконання, не дослідили належним чином докази та фактичні обставини та не врахували, що утримання зазначеної свердловини забезпечується в повному обсязі у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1990 №2024 «Про правовий режим зон санітарної охорони водних об`єктів».
42.          Водночас, на думку позивача, обладнання мережі спостережувальних свердловин для здійснення контролю за якісним станом підземних вод на території підприємства Спеціальним дозволом на користування надрами від 25.02 2009 №4932 та Дозволом на спеціальне водокористування від 18.11.2015 Укр.№04.01-10-641 А\Хар., додатками до них - не передбачена, а отже і не може бути встановлена без відповідного рішення органу який надав згадані дозволи.
43.          При цьому, позивач наголошує, що заходи з попередження забруднення підземних вод на підприємстві здійснюються, а саме - проводяться контролі за якістю підземних вод: щомісяця проводяться контроль по мікробіологічним показникам; два рази на рік - хімічний аналіз. (Копії договорів зі спеціалізованими організаціями, які проводять дослідження та копії результатів аналізів були додані до матеріалів справи).
44.          Тобто, на думку Товариства, останнє фактично виконує положення статті 105 Водного кодексу України, та здійснює заходи щодо попередження забруднення підземних вод, а відповідне твердження під час судових засідань відповідач не спростовував. Суди ж попередніх інстанцій цим обставинам, матеріалам справи та аргументам позивача належної оцінки не надали.
45.          ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» акцентує увагу й на тому, що як зазначено у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду і в ухваленому судом першої інстанції рішенні під час перевірки відповідачем на території Товариства було відібрано проби ґрунтів між загонами для коней (жеребців) і парканом біля цеху ектерициду та у зоні санітарної охорони першого поясу суворого режиму свердловини № 1, про що складено акт відбору проб ґрунтів №10-2018/49-50 від 30.08.2018, а відповідно до протоколу вимірювань складу та властивостей ґрунтів № 52-09-18 від 06.09.2018 у складі ґрунтів виявлені наступні показники: амоній, натрій, сульфати, фосфор та хлориди.
46.          Але, на переконання скаржника, суд першої інстанції не зазначає, про що свідчать відповідні показники вимірювань, що вони встановлюють, та яке положення припису обґрунтовують та підтверджують. Суд апеляційної інстанції також не розтлумачує показники в своєму рішенні.
47.          Також Товариство у своїй касаційній скарзі підкреслює, що ним забезпечується належне виконання умов Спеціального дозволу на користування надрами від 25.02.2009 №4932, зокрема, здійснюються всі необхідні заходи, щодо екологічного моніторингу стану підземних вод, встановлено у відповідності до норм чинного законодавства зони спеціального контролю навколо свердловин.
48.          У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує на те, що суди попередніх інстанцій, на його думку, вирішили цей спір з правильним застосуванням норм матеріального і дотриманням норм процесуального права, а викладені Товариством доводи є необґрунтованими і не зумовлюють скасування оскаржуваного судового рішення, яке ухвалене відповідно до закону.
49.          Держекоінспекція зазначає, що Закон України «Про екологічну експертизу», який станом на момент проведення перевірки втратив чинність на підставі Закону України Про оцінку впливу на довкілля», передбачав обов`язок Товариства отримати позитивний висновок екологічної експертизи.
50.          Відповідач враховує, що відповідно до норм статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» його дія не поширюється на суб`єктів господарювання, які отримали рішення про провадження планованої діяльності до набрання чинності цим Законом, крім випадків, передбачених пунктом 22 частини другої та пунктом 14 частини третьої статті 3 цього Закону, а висновки державної екологічної експертизи, одержані до введення в дію цього Закону, зберігають чинність та мають статус висновку з оцінки впливу на довкілля. 
51.          Однак, відповідач наголошує, що позивачем не було надано вказаного позитивного висновку, а з аналізу положень постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 №1010 «Про затвердження критеріїв визначення планованої діяльності, яка не підлягає оцінці впливу на довкілля, та критеріїв визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля», вбачається, що діяльність ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ- БІОЛІК» не підпадає під її дію, оскільки в період з 2007 по 2012 роки відбулося збільшення та/або поява нових джерел викидів в атмосферне повітря, а саме - були виявлені нові джерела викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря: стаціонарні джерела від цеху ектеріциду; витяжна труба від приміщення ремонтно-механічної дільниці (джерела утворення: 2 фрезерні верстати, 2 токарні верстати, 1 свердлильний верстат) та витяжна труба від складу готової продукції.
52.          На підставі викладеного, відповідач вважає, що спірний припис в частині пунктів 1 та 2 оформлено Держекоінспекцією в межах та спосіб, визначений законом.
53.          При цьому, як наголошує відповідач, припис не повинен містити найменування будівель, оскільки оцінка впливу на довкілля отримується на діяльність, а не на об`єкт.
54.          Відповідач вважає обґрунтованими й висновки судів попередніх інстанцій щодо законності оскаржуваного припису в частині пункту 11, оскільки, як встановлено судовим розглядом цієї справи, вода яка накопичується у пруді-відстійнику, є стічною у розумінні положень Водного кодексу України та має у складі забруднюючи речовини (азот амонійний, зважені речовини, водневий показник, залізо загальне, нітрати, нітрити, сульфати, фосфати, ХСК та хлориди), а її скидання здійснюється по рельєфу місцевості у «ставок-відстійник, а далі - в один з рукавів Саржина Яра , що, однак, суперечить приписам частини третьої статті 70 вказаного Кодексу і ним прямо заборонено.
55.          Відзив на касаційну скаргу містить доводи й про те, що обов`язок Товариства щодо винесення в натуру та затвердження зон санітарної охорони, суворого дотримання їх режиму, виник у позивача на підставі норм статті 24 Кодексу України про надра, пункту 12 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 №615, особливих умов спеціального дозволу на користування надрами від 25.02.2009 №4932, умов дозволу на спеціальне водокористування від 18.11.2015 Укр.№04.01-10-641 А/Хар., висновків Державної служби геології та надр України від 04.11.2015 №14434/13/10-15 та Державного агентства водних ресурсів України від 22.10.2015р. №836/9/15-15 (пункт н) дозволу).
56.          Водночас, згідно з твердженнями відповідача, перевіркою було встановлено неналежне виконання Товариством вищевказаного обов`язку, оскільки при обстеженні свердловини №1 встановлено, що зона санітарної охорони 1 поясу суворого режиму на свердловині встановлено, проте відстань від водогосподарської споруди (устя свердловини) до огорожі першого поясу суворого режиму становить близько 8,2 м (в сторону на північ), що не відповідає вимогам Державних будівельних норм України (ДБН В.) 2.5-74:2013.
57.          Держекоінспекція у відзиві на касаційну скаргу посилається й на те, що вжиття Товариством заходів щодо погодження Проекту організації зон санітарної охорони на водозаборі не означає виконання відповідних вимог закону станом на момент проведення перевірки, однак засвідчує визнання позивачем такого обов`язку.
58.          За таких обставин відповідач вважає законним спірний припис у частині його пункту 19, а відповідно й зазначає про обґрунтованість висновків судів у цій частині.
59.          Обґрунтованими, на думку відповідача, є також і висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині пунктів спірного припису 20-22, оскільки Товариство в силу вимог статті 105 Водного кодексу України повинно було, зокрема, обладнувати локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом підземних вод, проте перевіркою встановлена відсутність таких свердловин.
60.          Окрім цього, відповідачем зауважується, що відповідно до акту перевірки Товариство згідно з програмою робіт з видобування питних підземних вод Помірківського родовища ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» зобов`язано в період з 2-3 кварталу 2012 року скласти та погодити проект ОВНС, тобто необхідне отримання висновку, державної екологічної експертизи. Проте, вказані документи у зазначені строки підприємством не розроблено та не погоджено.
61.          Відповідач також висловлює аргумент про те, що відповідно до спеціального дозволу на користування надрами від 25.02.2009 №4932 добовий забір води складає 500 м.куб., тоді як матеріалами перевірки підтверджено перевищення таких показників та здійснення забору води у кількості 556 м.куб.
62.          Наведені обставини у сукупності, на думку Держекоінспекції, засвідчують, що цей орган у спірних правовідносинах діяв на підставі повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, а висновки судів попередніх інстанцій по суті спору є правильними та обґрунтованими.
РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
63.          Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції застосував, зокрема, норми Закону України від 23.05.2017 №2059-VIII «Про оцінку впливу на довкілля».
64.          Так, пункт 3 частини першої статті 1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», надає визначенню поняттю «планована діяльність» - планована господарська діяльність, що включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище; планована діяльність не включає реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний ремонт, розширення, перепрофілювання об`єктів, інші втручання в природне середовище, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України;
65.          Відповідно до частини другої, третьої, абзаців першого, другого частини четвертої статті 17 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» дія цього Закону не поширюється на суб`єктів господарювання, які отримали рішення про провадження планованої діяльності до набрання чинності цим Законом, крім випадків, передбачених пунктом 22 частини другої та пунктом 14 частини третьої статті 3 цього Закону.
Висновки державної екологічної експертизи, одержані до введення в дію цього Закону, зберігають чинність та мають статус висновку з оцінки впливу на довкілля.
Визнати такими, що втратили чинність: Закон України «Про екологічну експертизу» (Відомості Верховної Ради України, 1995 р., № 8, ст. 54; 2000 р., № 27, ст. 213; 2003 р., № 4, ст. 31; 2007 р., № 34, ст. 444; 2009 р., № 30, ст. 428; 2011 р., № 34, ст. 343; 2012 р., № 2-3, ст. 3; 2013 р., № 46, ст. 640).
66.          Водночас, статтею 39 Закону України «Про екологічну експертизу» встановлювалось, що висновки державної екологічної експертизи повинні містити оцінку екологічної допустимості і можливості прийняття рішень щодо об`єкта екологічної експертизи та враховувати соціально-економічні наслідки. 
67.          Позитивні висновки державної екологічної експертизи після затвердження їх центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища є підставою для відкриття фінансування проектів і програм чи діяльності.
68.          Реалізація проектів і програм чи діяльності без позитивних висновків державної екологічної експертизи забороняється.
69.          Згідно з частиною першою, пунктом 22 частини другої та пунктом 14 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.
Оцінці впливу на довкілля не підлягає планована діяльність, спрямована виключно на забезпечення оборони держави, ліквідацію наслідків надзвичайних ситуацій, наслідків антитерористичної операції на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Перша категорія видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля і підлягають оцінці впливу на довкілля, включає розширення та зміни, включаючи перегляд або оновлення умов провадження планованої діяльності, встановлених (затверджених) рішенням про провадження планованої діяльності або подовження строків її провадження, реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний ремонт, перепрофілювання діяльності та об`єктів, зазначених у пунктах 1-21 цієї частини, крім тих, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Друга категорія видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля, включає: розширення та зміни, включаючи перегляд або оновлення умов провадження планованої діяльності, встановлених (затверджених) рішенням про провадження планованої діяльності або подовження строків її провадження, реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний ремонт, перепрофілювання діяльності та об`єктів, зазначених у пунктах 1-13 цієї частини, крім тих, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.
70.          Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1, абзацу другого частини першої, пункту 22 частини другої та пункту 14 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 13.12.2017 №1010 «Про затвердження критеріїв визначення планованої діяльності, яка не підлягає оцінці впливу на довкілля, та критеріїв визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля».
71.          Додатком 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 №1010 визначені Критерії визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля.
72.          За змістом пункту 1, підпунктів 1, 3 пункту 2 вищевказаного Додатку, згідно з цими критеріями визначаються розширення і зміни діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля.
Оцінці впливу на довкілля не підлягають розширення і зміни діяльності та об`єктів, визначених пунктами 1-21 частини другої та пунктами 1-13 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», а саме:
1) технічне переоснащення одиниць та вузлів технологічного устаткування, систем управління та автоматизації, які морально застаріли та у яких вичерпано технічний ресурс, що розташовані в існуючих цехах, приміщеннях, без перепрофілювання, капітального ремонту, реконструкції об`єктів та підприємств, якщо в результаті такого переоснащення господарська діяльність не призведе до збільшення утворюваних та утворення нових видів небезпечних відходів, збільшення та/або появи нових джерел викидів в атмосферне повітря та скидів забруднюючих речовин у водні об`єкти, шумового, вібраційного, світлового, теплового та радіаційного забруднення, а також випромінення;
3) капітальний ремонт та реконструкція окремих виробничих споруд та інженерних мереж в межах територій та/або приміщень, які використовуються для провадження господарської діяльності, без перепрофілювання та зміни зовнішніх геометричних розмірів та за умови, що в результаті такого капітального ремонту та реконструкції господарська діяльність не призведе до збільшення утворюваних та утворення нових видів небезпечних відходів, збільшення та/або появи нових джерел викидів в атмосферне повітря та скидів забруднюючих речовин у водні об`єкти, шумового, вібраційного, світлового, теплового та радіаційного забруднення, а також випромінення.
73.          Регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян є завданням Кодексу України про надра, як це визначено його статтею 2.
74.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Кодексу України про надра, користувачі надр мають право здійснювати на наданій їм ділянці надр геологічне вивчення, комплексну розробку родовищ корисних копалин та інші роботи згідно з умовами спеціального дозволу або угоди про розподіл продукції.
75.          Пунктами 1, 5 частини другої цієї ж статті передбачено обов`язки користувачів надр, зокрема, використовувати надра відповідно до цілей, для яких їх було надано; виконувати інші вимоги щодо користування надрами, встановлені законодавством України та угодою про розподіл продукції.
76.          Підпунктом 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №321 від 13.03.2002 «Про затвердження Порядку видачі дозволів на спеціальне водокористування та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 10.08.1992 №459», встановлено, що у дозволі зазначаються: умови спеціального водокористування.
77.          Регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування є завданням водного законодавства, частиною якого є, зокрема, Водний кодекс України.
78.          У преамбулі до Водного кодексу України вказано, що усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.
79.          Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами.
80.          В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.
81.          Водний кодекс, в комплексі з заходами організаційного, правового, економічного і виховного впливу, сприятиме формуванню водно-екологічного правопорядку і забезпеченню екологічної безпеки населення України, а також більш ефективному, науково обґрунтованому використанню вод та їх охороні від забруднення, засмічення та вичерпання.
82.          За визначеннями, наведеними у статі 1 Водного кодексу України: вода стічна - вода, що утворилася в процесі господарсько-побутової і виробничої діяльності (крім шахтної, кар`єрної і дренажної води), а також відведена з забудованої території, на якій вона утворилася внаслідок випадання атмосферних опадів; водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт).
83.          Обов`язки водокористувачів визначені статтею 44 цього ж Кодексу, відповідно до якої водокористувачі зобов`язані:
1) економно використовувати водні ресурси, дбати про їх відтворення і поліпшення якості вод;
2) використовувати воду (водні об`єкти) відповідно до цілей та умов їх надання;
3) дотримувати встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин та встановлених лімітів забору води, лімітів використання води та лімітів скидання забруднюючих речовин, а також санітарних та інших вимог щодо впорядкування своєї території;
4) використовувати ефективні сучасні технічні засоби і технології для утримання своєї території в належному стані, а також здійснювати заходи щодо запобігання забрудненню водних об`єктів стічними (дощовими, сніговими) водами, що відводяться з неї;
5) не допускати порушення прав, наданих іншим водокористувачам, а також заподіяння шкоди господарським об`єктам та об`єктам навколишнього природного середовища;
6) утримувати в належному стані зони санітарної охорони джерел питного та господарсько-побутового водопостачання, прибережні захисні смуги, смуги відведення, берегові смуги водних шляхів, очисні та інші водогосподарські споруди та технічні пристрої;
7) здійснювати засобами вимірювальної техніки, у тому числі автоматизованими, облік забору та використання вод, контроль за якістю і кількістю скинутих у водні об`єкти зворотних вод і забруднюючих речовин та за якістю води водних об`єктів у контрольних створах, а також подавати відповідним органам звіти в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законодавчими актами;
8) здійснювати погоджені у встановленому порядку технологічні, лісомеліоративні, агротехнічні, гідротехнічні, санітарні та інші заходи щодо охорони вод від вичерпання, поліпшення їх стану, а також припинення скидання забруднених стічних вод;
9) здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу;
10) безперешкодно допускати на свої об`єкти державних інспекторів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, а також громадських інспекторів з охорони довкілля, які здійснюють перевірку додержання вимог водного законодавства, і надавати їм безоплатно необхідну інформацію;
11) своєчасно сплачувати збори за спеціальне водокористування та інші збори відповідно до законодавства;
12) своєчасно інформувати центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування про виникнення аварійних забруднень;
13) здійснювати невідкладні роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварій, які можуть спричинити погіршення якості води, та надавати необхідні технічні засоби для ліквідації аварій на об`єктах інших водокористувачів у порядку, встановленому законодавством;
14) виконувати інші обов`язки щодо використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів згідно з законодавством.
84.          За приписами частин першої, другої статті 48 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.
Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.
85.          Спеціальне водокористування є платним та здійснюється на підставі дозволу на спеціальне водокористування (частина перша статті 49 Водного кодексу України).
86.          Нормами частини третьої статті 70 Водного кодексу України встановлено, що скидати стічні води, використовуючи рельєф місцевості (балки, пониззя, кар`єри тощо), забороняється.
87.          Окрім цього, відповідно до частин першої, другої статті 93 Водного кодексу України з метою охорони водних об`єктів у районах забору води для централізованого водопостачання населення, лікувальних і оздоровчих потреб встановлюються зони санітарної охорони, які поділяються на пояси особливого режиму.
88.          Межі зон санітарної охорони водних об`єктів встановлюються місцевими радами на їх території за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища.
89.          Вимоги до експлуатації водогосподарських споруд (підземних джерел водопостачання) передбачені Державними будівельними нормами України (ДБН В.) 2.5- 74:2013 «Водопостачання зовнішні мережі та споруди».
90.          За змістом підпункту 15.2.1.1  пункту 15.2 вказаних ДБН межі першого поясу ЗСО підземних джерел водопостачання слід встановлювати від одиночної водозабірної споруди (свердловина, шахтний колодязь, каптаж тощо) або від крайніх водозабірних споруд, розташованих у групі, на відстані: - для захищених - 30 м; - для недостатньо захищених - 50 м. 
У межі першого поясу ЗСО інфільтраційної водозабірної споруди потрібно включати прибережну територію між водозабірною спорудою і поверхневим джерелом водопостачання, якщо відстань між ними менше ніж 150 м. 
Для водозабірних споруд, розташованих на території об`єкта, на якій неможливе забруднення ґрунту та підземних вод, а також для водозабірних споруд, розташованих у сприятливих санітарних, топографічних та гідрогеологічних умовах, розмір першого поясу ЗСО допускається зменшувати, але вони повинні становити не менше ніж 15 м та 25 м відповідно.
91.          Питання охорони підземних вод регулює, зокрема, стаття 105 Водного кодексу України, відповідно до вимог якої підприємства, установи і організації, діяльність яких може негативно впливати на стан підземних вод, особливо ті, які експлуатують накопичувані промислових, побутових і сільськогосподарських стоків чи відходів, повинні здійснювати заходи щодо попередження забруднення підземних вод, а також обладнувати локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом цих вод.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
92.          Відповідно до частин першої - п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
93.          Відповідно до повноважень Верховного Суду, встановлених частиною першою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
94.          Перевіряючи у межах повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
95.          Аналіз вищевказаних норм Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» дає підстави колегії суддів для висновку, що дія цього Закону не поширюється на суб`єктів господарювання, які отримали рішення про провадження планованої діяльності до набрання чинності цим Законом, тобто в порядку норм Закону України «Про екологічну експертизу», а саме - позитивні висновки державної екологічної експертизи.
96.          Як встановлено судами попередніх інстанцій і не спростовано Товариством, під час проведення перевірки не було представлено позитивного висновку державної екологічної експертизи щодо діяльності позивача з: розливу, сублімації та упаковки препаратів, цеху препаратів крові відділу продуцентів і лабораторних тварин з оцінки впливу на довкілля; спиртосховища, складу сировини та матеріалів.
97.          Такого висновку, одержаного до введення в дію Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», який за приписами норм статті 17 вказаного Закону, зберігає чинність та має статус висновку з оцінки впливу на довкілля, не було надано Товариством і під час розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій.
98.          Отже, на спірні правовідносини поширює свою дію Закон України «Про оцінку впливу на довкілля», який за загальним правилом зобов`язує здійснити оцінку впливу на довкілля у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою статті 3 цього Закону. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.
99.          Поняттям «планована діяльність» охоплюється планована господарська діяльність, що включає, зокрема, реконструкцію об`єктів, щодо яких отримано рішення про провадження планованої діяльності або розглядається питання про прийняття таких рішень.
100.          До видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля і підлягають оцінці впливу на довкілля, пункт 6 частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» відносить й хімічне виробництво, в тому числі фармацевтичне виробництво з використанням хімічних або біологічних процесів.
101.          Водночас, планована діяльність не включає, у тому числі, реконструкцію, об`єктів, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України, тобто у спірних правовідносинах - відповідно до постанови Уряду від 13.12.2017 №1010 «Про затвердження критеріїв визначення планованої діяльності, яка не підлягає оцінці впливу на довкілля, та критеріїв визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля».
102.          Так, згідно з вищевказаними критеріями, оцінці впливу на довкілля не підлягають розширення і зміни діяльності та об`єктів, визначених, зокрема, пунктами 1-21 частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», а саме: 
технічне переоснащення одиниць та вузлів технологічного устаткування, систем управління та автоматизації, які морально застаріли та у яких вичерпано технічний ресурс, що розташовані в існуючих цехах, приміщеннях, без перепрофілювання, капітального ремонту, реконструкції об`єктів та підприємств, якщо в результаті такого переоснащення господарська діяльність не призведе до збільшення утворюваних та утворення нових видів небезпечних відходів, збільшення та/або появи нових джерел викидів в атмосферне повітря та скидів забруднюючих речовин у водні об`єкти, шумового, вібраційного, світлового, теплового та радіаційного забруднення, а також випромінення;
капітальний ремонт та реконструкція окремих виробничих споруд та інженерних мереж в межах територій та/або приміщень, які використовуються для провадження господарської діяльності, без перепрофілювання та зміни зовнішніх геометричних розмірів та за умови, що в результаті такого капітального ремонту та реконструкції господарська діяльність не призведе до збільшення утворюваних та утворення нових видів небезпечних відходів, збільшення та/або появи нових джерел викидів в атмосферне повітря та скидів забруднюючих речовин у водні об`єкти, шумового, вібраційного, світлового, теплового та радіаційного забруднення, а також випромінення.
103.          Відповідно ж до встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, під час перевірки Держекоінспекцією були проаналізовані: організаційна схема позивача, затверджена головою Правління 29.12.2017; розділ ОВНС робочого проекту цеху «Реконструкція нежитлової будівлі літ «С-1»» під цех виробництва ектеріциду, розроблений ПП «Демпикс» у 2014 році, та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 23.12.2014 - реконструкція нежитлової будівлі літ. «С-1» під цех по виробництву ектерициду.
104.          Суди першої та апеляційної інстанцій також установили, що у період з 2007 по 2012 роки на ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» відбулося збільшення та/або поява нових джерел викидів в атмосферне повітря, а саме - були виявлені нові джерела викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря: стаціонарні джерела від цеху ектеріциду; витяжна труба від приміщення ремонтно-механічної дільниці (джерела утворення: 2 фрезерні верстати, 2 токарні верстати, 1 свердлильний верстат) та витяжна труба від складу готової продукції.
105.          За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками, викладеними у оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, щодо законності спірного припису в частині його пунктів 1, 2, оскільки Товариством прийнято рішення про провадження планованої діяльності, визначеної нормами статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», яка призвела до збільшення та/або появи нових джерел викидів в атмосферне повітря, у зв`язку з чим така діяльність не підпадає під критерії, встановлені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 №1010, є плановою господарською діяльністю та підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про її провадження.
106.          Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що спірний припис є неконкретизованим і не відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту з огляду на не зазначення у ньому конкретних будівель, щодо яких необхідно провести оцінку впливу на довкілля та отримати відповідні висновки з оцінки впливу на довкілля, оскільки оцінці впливу на довкілля підлягає саме планована діяльність до прийняття рішення про її провадження, а не конкретна виробнича споруда (будівля).
107.          Погоджується колегія суддів і з висновками судів попередніх інстанцій стосовно законності спірного припису в частині його пункту 11 й з цього приводу зазначає таке.
108.          Як вбачається з положень статей 1, 44 Водного кодексу України стічною є вода, яка, зокрема, відведена з забудованої території, на якій вона утворилася внаслідок випадання атмосферних опадів.
109.          Водокористувачі зобов`язані використовувати ефективні сучасні технічні засоби і технології для утримання своєї території в належному стані, а також здійснювати заходи щодо запобігання забрудненню водних об`єктів стічними (дощовими, сніговими) водами, що відводяться з неї.
110.          Згідно з установленими Водним кодексом України (стаття 70) умовами скидання стічних вод у водні об`єкти, скидати стічні води, використовуючи рельєф місцевості (балки, пониззя, кар`єри тощо), забороняється.
111.          Суди попередніх інстанцій установили, що на підприємстві позивача діють «Обґрунтування водоспоживання для ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», які затверджені головою правління ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» у 2015 році та на підставі яких підприємством отримано дозвіл на спеціальне водокористування Укр.№04.01-10-691 А/Хар від 18.11.2015 у відповідності до статті 49 Водного кодексу України.
112.          Відповідно до вказаних обґрунтувань, проммайданчик обслуговує система каналізації для виробничих та господарсько-побутових стоків, зливова каналізація відсутня. Зливові стічні води з території підприємства стікають по рельєфу місцевості в «ставок-відстійник», розташований біля підприємства, а далі - в один з рукавів Саржина Яра .
113.          Харківська обласна санітарно-епідеміологічна станція листом від 21.11.2002 року за №5-1/6311 про випуск поверхневих вод у ставок-відстійник зазначила, що не заперечує проти використання і в подальшому даної системи відведення дощових і талих вод при постійному їх лабораторному дослідженню (щоквартально).
114.          З метою виконання приписів, зазначених у вказаному листі, ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» замовляло проведення лабораторних досліджень, а саме у ТОВ «Енергоеколог».
115.          Відповідно до протоколів результатів лабораторного аналізу проб води поверхневої №35 від 21.03.2018 та №83 від 02.07.2018, проведених співробітниками ТОВ «Енергоеколог» у пруді-відстійнику, вбачається наявність наступних інгредієнтів: азоту амонійного, взважених речовин, водневого показника, заліза загального, нітратів, нітритів, сульфатів, фосфатів, ХСК та хлоридів.
116.          Такі обставини, встановлені під час розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій, засвідчують, що станом на час проведення перевірки Товариством здійснювалося скидання стічних вод з території підприємства у водний об`єкт (ставок - відстійник) з використанням рельєфу місцевості, однак це прямо заборонено нормами статті 70 Водного кодексу України і вказує на невиконання позивачем обов`язків водокористувача, передбачених статтею 44 цього ж Кодексу.
117.          За наведеного, Верховний Суд вважає правомірними вимоги пункту 11 спірного припису, яким, з метою запобігання негативному і екологонебезпечному впливу на земельні ділянки та ліквідації наслідків такого впливу, зобов`язано позивача вжити заходів щодо організації скиду зливових стічних вод у відповідності до вимог Водного кодексу України.
118.          На переконання колегії суддів обґрунтованими є й висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог, які стосуються пункту 18 спірного припису.
119.          Так, за приписами частини першої статті 49 Водного кодексу України спеціальне водокористування є платним та здійснюється на підставі дозволу на спеціальне водокористування.
120.          Підпунктом 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №321 від 13.03.2002 «Про затвердження Порядку видачі дозволів на спеціальне водокористування та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1992 р. № 459», у дозволі зазначаються: умови спеціального водокористування.
121.          Відповідно до обов`язків водокористувачів, які визначені статтею 44 Водного кодексу України, останні зобов`язані, зокрема: утримувати в належному стані зони санітарної охорони джерел питного та господарсько-побутового водопостачання, прибережні захисні смуги, смуги відведення, берегові смуги водних шляхів, очисні та інші водогосподарські споруди та технічні пристрої; здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу; виконувати інші обов`язки щодо використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів згідно з законодавством.
122.          За правилами частини першої статті 93 Водного кодексу України з метою охорони водних об`єктів у районах забору води для централізованого водопостачання населення, лікувальних і оздоровчих потреб встановлюються зони санітарної охорони, які поділяються на пояси особливого режиму.
123.          Суди попередніх інстанцій установили, що однією з умов виданого Товариству дозволу на спеціальне водокористування від 18.11.2015 Укр.№04.01-10-641А/Хар., є утримання свердловин в належному санітарно-технічному стані, а також виконання умов вказаних у висновках Державної служби геології та надр України від 04.11.2015 №14434/13/10-15 та Державного агентства водних ресурсів України від 22.10.2015р. №836/9/15-15 (пункт н) дозволу).
124.          Однією з умов висновку Державної служби геології та надр України від 04.11.2015 №14434/13/10-15 є обов`язкова наявність огорож зон суворого санітарного режиму 1 поясу, а однією з вимог висновку Державного агентства водних ресурсів України від 22.10.2015 №836/9/15-15 є сурове дотримання вимог додержання санітарного режиму навколо свердловин.
125.          Згідно ж з підпунктом 15.2.1.1 пункту 15.2 Державних будівельних норм України (ДБН В.) 2.5-74:2013 «Водопостачання зовнішні мережі та споруди» межі першого поясу ЗСО підземних джерел водопостачання слід встановлювати від одиночної водозабірної споруди (свердловина, шахтний колодязь, каптаж тощо) або від крайніх водозабірних споруд, розташованих у групі, на відстані: - для захищених - 30 м; - для недостатньо захищених - 50 м. 
Для водозабірних споруд, розташованих на території об`єкта, на якій неможливе забруднення ґрунту та підземних вод, а також для водозабірних споруд, розташованих у сприятливих санітарних, топографічних та гідрогеологічних умовах, розмір першого поясу ЗСО допускається зменшувати, але вони повинні становити не менше ніж 15 м та 25 м відповідно.
126.          Під час перевірки відповідачем було встановлено, що зона санітарної охорони 1 поясу суворого режиму на свердловині №1 встановлено, проте відстань від водогосподарської споруди (гирла свердловини) до огорожі першого поясу суворого режиму становить близько 8,2м (в сторону на північ).
127.          Ці обставини підтверджуються наявними у справі матеріалами і Товариством не спростовані.
128.          Таким чином, колегія суддів погоджується з викладеними в акті перевірки висновками про те, що Товариством, при винесенні в натуру огорожі зони санітарної охорони першого поясу суворого режиму на свердловині №1 не дотримано вимог водного законодавства, Державних будівельних норм України (ДБН В.) 2.5-74:2013 «Водопостачання зовнішні мережі та споруди» та умов дозволу на спеціальне водокористування.
129.          Колегія суддів критично оцінює доводи касаційної скарги про те, що вимоги вищевказаних державних будівельних норм на спірні правовідносини не поширюються, оскільки дозвіл на спеціальне водокористування, умовами якого вимагалась обов`язкова наявність огорож зон суворого санітарного режиму 1 поясу, отримано Товариством у 2015 році, тобто під час дії зазначених ДБН.
130.          Не ставлять під сумнів законність оскаржуваного судового рішення й аргументи касаційної скарги про те, що відстань будівель та інших об`єктів від свердловин становить більше 15 м., а перший пояс ЗСО навколо свердловини фактично встановлений, оскільки згідно з підпунктом 15.2.1.1 пункту 15.2 Державних будівельних норм України (ДБН В.) 2.5-74:2013 «Водопостачання зовнішні мережі та споруди» межі першого поясу ЗСО підземних джерел водопостачання слід встановлювати від одиночної водозабірної споруди (у даному випадку - гирла свердловини №1).
131.          Наявність же зони санітарної охорони 1 поясу суворого режиму на свердловині №1 сторонами не оспорюється, а суть порушення полягає у тому, що при встановленні в натурі огорожі зони санітарної охорони першого поясу суворого режиму на цій свердловині Товариством не дотримано вимог Державних будівельних норм України (ДБН В.) 2.5-74:2013 «Водопостачання зовнішні мережі та споруди» в частині відстані від одиночної водозабірної споруди (свердловини).
132.          З цих підстав колегія суддів критично ставиться до аргументів касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права внаслідок відхилення заявленого позивачем у судовому засіданні клопотання про витребування доказів (Екологічної карти №50/07 Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області, у якій містяться топографічні знімки місця розташування артезіанської свердловини), оскільки ці докази не стосуються предмету доказування у цій справі й не охоплюються обставинами, які мають значення для правильного вирішення цього спору.
133.          На переконання колегії суддів у оскаржуваній постанові апеляційного суду надано належну і повну оцінку усім аргументам учасників справи в частині вимог позову, які стосуються пункту 19 спірного припису, а викладені у цьому судовому рішенні висновки відповідають закону.
134.          Зокрема, у судах попередніх інстанцій позивач не заперечував наявності у нього обов`язку, передбаченого статтями 93 та 98 Водного кодексу України, затвердити в установленому законом порядку Проект організації зон санітарної охорони на водозаборі, у зв`язку з чим ці обставини не є спірними і доказуванню не підлягали.
135.          Водночас скаржник вказує, що станом на час проведення перевірки відповідачем, та до моменту винесення припису, позивач за власною ініціативою та на підставі виданих йому спеціальних дозволів вчиняв дії щодо погодження проекту організації зон санітарної охорони на водозаборі ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», та коригування до проектів, Проект організації зон санітарної охорони на водозаборі ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», а також матеріали оцінки впливу на навколишнє середовище (ОВНС)». Відповідні документи, ще до проведення перевірки відповідачем вже знаходились на розгляді в Харківський обласній раді (вх. № 6276/01-16 від 31.07.2018) й про такі обставини згадується безпосередньо в акті перевірки.
136.          З огляду на такі обставини, позивач вважає, що, оскільки ним вчиняються відповідні дії щодо погодження проекту організації зон санітарної охорони на водозаборі ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК», то й вимога припису вчинити ці дії є протиправною.
137.          Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Товариство, як водокористувач, було зобов`язано забезпечити дотримання ним вимог законодавства і умов дозвільних документів, виданих йому ще у 2009 та 2015 роках відповідно (спеціальний дозвіл на користування надрами від 25.02.2009 №4932 та дозвіл на спеціальне водокористування від 18.11.2015 Укр.№04.01-10-641 А\Хар).
138.          Перевірка ж, за результатами якої було встановлено недотримання Товариством вимог статей 93 та 98 Водного кодексу України, проведена у вересні 2018 року й позивач не зазначив обставин об`єктивного і непереборного характеру, які до моменту проведення перевірки унеможливили виконання вищевикладених норм законодавства щодо погодження проекту організації зон санітарної охорони на водозаборі ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК». Наявності таких обставин не встановлено й за наслідками розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій.
139.          З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у вищенаведеній частині, оскільки такі ухвалені відповідно до закону.
140.           Також, відповідно до вимог статті 105 Водного кодексу України, яка врегульовує питання охорони підземних вод, підприємства, установи і організації, діяльність яких може негативно впливати на стан підземних вод, особливо ті, які експлуатують накопичувані промислових, побутових і сільськогосподарських стоків чи відходів, повинні здійснювати заходи щодо попередження забруднення підземних вод, а також обладнувати локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом цих вод.
141.          Такі вимоги вищевказаної статті Водного кодексу України кореспондують положенням статті 44 цього ж Кодексу, яка встановлює обов`язок водокористувачів виконання інші обов`язки щодо використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів згідно з законодавством.
142.          Згідно з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи, Держекоінспекцією в межах проведення перевірки, відібрано проби ґрунту між загоном для коней (жеребців) і парканом біля цеху ектерициду та у зоні санітарної охорони першого поясу суворого режиму свердловини №1, про що складено акт відбору проб ґрунтів № 10-2018/49-50 від 30.08.2018.
143.          Відповідно до протоколу вимірювань складу та властивостей ґрунтів №52-09-18 від 06.09.2018 у складі ґрунтів виявлені наступні показники: амоній, нітрати, сульфати, фосфор та хлориди.
144.          З наведеного вбачається, що діяльність Товариства може негативно впливати на стан підземних вод, а тому останнє, в силу вищенаведених вимог закону, повинно здійснювати заходи щодо попередження забруднення підземних вод, а також обладнувати локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом цих вод.
145.          Верховний Суд зауважує, що передбачені статтею 105 Водного кодексу України обов`язки стосовно вжиття заходів щодо попередження забруднення підземних вод і обладнання локальних мереж спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом цих вод, не є взаємовиключними та здійснюються одночасно.
146.          Колегія суддів враховує доводи касаційної скарги про те, що заходи з попередження забруднення підземних вод на підприємстві здійснюються, а саме - проводяться контролі за якістю підземних вод: щомісяця проводяться контроль по мікробіологічним показникам; два рази на рік - хімічний аналіз.
147.          Проте, вчинення таких дій не звільняє Товариство від обов`язку, передбаченого статтею 105 Водного кодексу України, обладнувати локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом підземних вод.
148.          Те, що обладнання мережі спостережувальних свердловин для здійснення контролю за якісним станом підземних вод на території підприємства не передбачена ані Спеціальним дозволом на користування надрами від 25.02.2009 №4932, ані Дозволом на спеціальне водокористування від 18.11.2015 Укр.№04.01-10-641 А\Хар., додатками до них, не вказує на протиправний характер спірного припису в частині його пункту 20, оскільки водокористувачі зобов`язані виконувати не тільки і виключно умови спеціальних дозволів, а й дотримуватися інших обов`язків, зокрема тих, які прямо передбачені законом.
149.          При цьому, з диспозиції статті 105 Водного кодексу України вбачається, що виникнення обов`язку у підприємств, установ і організацій обладнувати локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом підземних вод законодавець пов`язує з їх діяльністю, яка може негативно впливати на стан підземних вод. Закріплення ж такого обов`язку у спеціальних дозволах на користування надрами або у дозволах на спеціальне водокористування не визначено як передумова для застування цієї норми.
150.          Пункти 21, 22 спірного припису, на думку колегії суддів, також є правомірними, оскільки згідно з встановленими у судах попередніх інстанцій обставинами відповідно до програми робіт з видобування питних підземних вод Помірківського родовища ПАТ «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» зобов`язано в період з 2-3 кварталу 2012 року скласти та погодити проект ОВНС, тобто необхідне отримання висновку державної екологічної експертизи. Проте, вказані документи у зазначені строки підприємством не розроблено та не погоджено.
151.          У зв`язку з тим, що станом на час проведення перевірки Закон України «Про екологічну експертизу» втратив чинність на підставі Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», Держекоінспекція правомірно вимагає у спірному приписі отримати саме висновок з оцінки впливу на довкілля на збір підземних вод з Помірківського родовища, що передбачено законодавством, чинним станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин.
152.          Суди попередніх інстанцій також установили, що Товариство порушило умови спеціального дозволу на користування надрами від 25.02.2009 №4932 в частині дотримання показників добового забору води, у зв`язку з чим вимоги пункту 22 спірного припису також відповідають закону, про що правильно вказано у оскаржуваній постанові апеляційного суду.
153.          Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що, на думку Товариства виразилось у розгляді цієї справи в порядку спрощеного провадження і допуску в судове засідання представників відповідача, які не мали статусу адвокатів.
154.          З цього приводу Суд зазначає, що за змістом норм частини першої статті 310 Кодексу адміністративного судочинства у редакції, чинні станом на момент здійснення апеляційного перегляду справи, апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.
155.          Відповідно ж приписів частини 4 статті 131-2 Конституції України, яку доповнено цією статтею згідно із Законом №1401-VIII від 02.06.2016, виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
156.          Водночас, абзацами першим, другим Розділу XV «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» Конституції України встановлено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.
Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.
157.          Таким чином, враховуючи, що вимоги Конституції України стосовно представництва органів державної влади в судах виключно адвокатами застосовуються з 1 січня 2020 року, а розгляд цієї справи у суді апеляційної інстанції відбувся у квітні 2019 року, то апеляційний суд не порушив норми процесуального права, допустивши до участі у судовому засіданні представників відповідача - органу державної влади, які не були адвокатами.
158.          За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення цього позову й вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим й скасуванню не підлягає.
159.          Наведені ж у касаційній скарзі аргументи такого висновку не спростовують, позаяк не містять належних, вагомих, доречних і переконливих міркувань, заснованих на об`єктивних фактах і нормах права, які б дозволяли вважати інакше та могли б поставити під сумнів законність і обґрунтованість оскаржуваного у касаційному порядку судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
160.          За правилами частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
161.          Оскільки за наслідками касаційного розгляду справи, проведеного Верховним Судом у межах вимог і доводів касаційної скарги та повноважень, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, не виявлено неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та/або порушень норм процесуального права, то відсутні й підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, яке ухвалене відповідно до закону.
162.          Керуючись статтями 340, 341, 343, 349, 350, 355 та 356 Кодексу адміністративного судочинства України, пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15.01.2020 №460-IX, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК» залишити без задоволення, а рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                Н.В. Коваленко

Судді:                                                                                                    С.М. Чиркін 

                                                                                                    Т.Г. Стрелець