Ухвала
 
03 травня 2022року 
м. Київ
 
справа № 350/574/16
провадження № 61-3225ск22
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня        2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2008 року № 370-014/ФКВ-8 в сумі 70 186,99 грн.
 
В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: визнати, що він належним чином виконав свої зобов`язання та сплатив всю суму грошових коштів за кредитним договором від 26 вересня 2008 року № 370-014/ФКВ-08, укладеним між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк»), правонаступником якого є  ПАТ «Дельта Банк», відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України; визнати недійсними кредитний договір від 26 вересня 2008 року № 370-014/ФКВ-8, укладений між ним і ТОВ «Український промисловий банк», та договір поруки від 26 вересня 2008 року № 370-014/Zфпор-08, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» і ОСОБА_2 .
 
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області                 від 14 червня 2018 року первісний позов задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 70 186,99 грн, з яких: 43 558,80 грн - тіло кредиту, 5 369,00 грн - відсотки, 3 632,04 грн - комісія, 17 523,52 грн - пеня, 103,63 грн - сума за ставкою 3 % річних. Стягнуто із ОСОБА_1 ,                   ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 1 378 грн судових витрат. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2018 року скасовано в частині задоволення первісного позову і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким первісний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня    2008 року № 370-014/ФКВ-08 в розмірі 56 153,45 грн, з яких: 43 558,80 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 233,78 грн - за процентами за користування кредитними коштами; 2 138,25 грн - за комісією за управління кредитом; 7 182,28 грн - за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором; 40,34 грн - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. В задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2018 року змінено в частині визначення розміру судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, які підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк», зменшено  його до                        1 102,40 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 635,84 грн.
 
11 березня 2022 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову.
 
ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області                     від 14 червня 2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року,  посилаючись на те, що він отримав копію оскаржуваної постанови апеляційного суду 16 лютого 2022 року. На підтвердження вказаних обставин заявник надав копії супровідного листа Львівського апеляційного суду               від 04 лютого 2022 року № 350/574/16/3215/2022 та поштового конверта за ідентифікатором поштового відділення 7900827860820.
 
Клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
 
Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року, а також надані заявником копії супровідного листа Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року № 350/574/16/3215/2022 та поштового конверта за ідентифікатором поштового відділення 7900827860820 (відправник - Львівський апеляційний суд, одержувач -  ОСОБА_1 , примітка - Р-22-07.02.2022/9824,350/574/16-ц/3215/2022), згідно з яким заявник отримав вказаний лист 16 лютого 2022 року, свідчать про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для його поновлення. Тому клопотання ОСОБА_1 необхідно задовольнити.
 
ОСОБА_1 також подав до Верховного Суду заяву про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на те, він є пенсіонером та споживачем відповідно до пункту 22 частини першої статті 3 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Тому він має право на звільнення від сплати судового збору.
 
Заява не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 136 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
 
Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
 
За змістом цієї практики щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.
 
ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).
 
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).
 
Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
 
Наведені ОСОБА_1 обставини не можуть бути підставою для звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги, оскільки він не надав доказів на підтвердження того, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу, а його майновий стан на день звернення з касаційною скаргою перешкодив йому сплатити судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.
 
Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.
 
Підставою для звільнення від сплати судового збору може бути, наприклад, видана в установленому законом порядку довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.
 
Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і строки, покладається на особу, яка подає скаргу.
 
Що стосується посилання ОСОБА_1 на частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу для звільнення його від сплати судового збору, то воно не заслуговує на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
 
Системний аналіз зазначеної норми права дає правові підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору за подання позовів, апеляційної скарги у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, споживачі звільнені лише у разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, а не відповідачів. Отже, відповідачі при подачі апеляційної скарги у справах про стягнення заборгованості мають сплачувати судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір».Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року у справі № 2-3917/10.
 
ОСОБА_1 є відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним. При цьому за змістом касаційної скарги ОСОБА_1 оскаржив рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня        2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року в частині часткового задоволення вимог первісного позову, в якому він є відповідачем. Отже, ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» за подання цієї касаційної скарги.
 
Враховуючи встановлений законом обов`язок сплатити судовий збір та відсутність у ОСОБА_1   пільг щодо його сплати, можна зробити висновок про те, що належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справи та інтересами заявника стосовно можливості звернення до суду касаційної інстанції (за умови виконання вимог закону щодо оплати касаційної скарги судовим збором в повному обсязі) в цій справі дотримано.
 
Таким чином, ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду.
 
Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та визначена у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
Позовну заяву подано у квітні 2016 року, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою становила 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року - 1 378 грн) (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час пред`явлення позову).
 
Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржив рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня        2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року в частині часткового задоволення вимог первісного позову, а саме - стягнення з нього на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 56 153,45 грн. 
 
1,5 % від ціни позову не перевищує 1 розміру мінімальної заробітної плати.
 
Отже, за подання цієї касаційної скарги необхідно сплатити судовий збір в розмірі 2 756 грн (1 378 х 200 %).
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в розмірі 2 756 грн має бути перерахований або внесений за реквізитами: ГУК у м. Києві/Печерс. р/н/22030102, код за ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету - 22030102, найменування податку, збору, платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно надати Верховному Суду оригінал квитанції (платіжного доручення).
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, зокрема, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору в установленому законом розмірі, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху), про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без руху з наданням можливості усунути вищевказані недоліки.
 
Керуючись статтями 185, 389, 390, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року.
 
Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2022 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. А. Стрільчук