Постанова 
Іменем України                                   
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 357/5636/21
провадження № 61-16122св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючої - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Білоцерківське зональне відділення Військової служби правопорядку,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 рокуу складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку про відшкодування моральної шкоди. 
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він проходив службу в Білоцерківському зональному відділенні Військової служби правопорядку. Наказом начальника Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку від 10 червня 2019 року № 2-РС його звільнено в запас за підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 19 червня 2019 року № 119 він виключений зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення з 19 червня 2019 року. 
 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача у невиплаті йому грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки, а також невиплаті індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 червня 2019 року, він звернувся з позовом до Київського окружного адміністративного суду.
 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року у справі № 320/10492/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку задоволено частково.
 
Визнано протиправною бездіяльність Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 2019 роки.
 
Зобов`язано Білоцерківське зональне відділення Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
 
Зобов`язано Білоцерківське зональне відділення Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 червня 2019 року.
 
На виконання зазначеного судового рішення, відповідач 27 травня 2021 року перерахував на його картковий рахунок 27 969,38 грн. У зв`язку з незаконною невиплатою заробітної плати починаючи з січня 2016 року, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що він сімнадцять років власного життя віддав захисту Батьківщини, є учасником бойових дій, а держава в особі відповідача не виконала обов`язку щодо виплати йому грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку як учаснику бойових дій та заборгованість з індексації грошового забезпечення. Внаслідок неправомірних дій відповідача були порушені його нормальні життєві зв`язки, він був змушений витрачати багато сил та часу на відновлення порушеного права. Посилаючись на наведене, просив стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 390 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі 1173 ЦК України. Відсутність однієї зі складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою і протиправними діяннями відповідача, що є його процесуальним обов`язком відповідно до статті 81 ЦПК України.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 02 липня 2021 року скасовано, провадження у справі закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, який розглянув справу за правилами цивільного судочинства, апеляційний суд виходив з того, що у постанові Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 757/35055/19-ц (провадження № 61-8422св21) викладений висновок про те, що спір про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, пов`язаний з невиплатою грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки є таким, що пов`язаний з проходженням та звільненням з публічної служби, якою є військова служба, а тому повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної унаслідок ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій, право на отримання якої пов`язано з проходженням ним публічної служби, якою є військова служба, такий спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
 
У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2021 року і постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалами Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року:
- відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2021 року; 
- відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, пунктів 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.
 
Касаційна скарга, у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, мотивована посиланням на те, що закриваючи провадження у справі з підстав підвідомчості спору суду адміністративної юрисдикції, апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 05 липня 2021 року у справі № 757/35055/19-ц (провадження № 61-8422св21), оскільки відповідно до частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами у порядку цивільного або господарського судочинства. Ураховуючи, що в порядку адміністративного судочинства вже вирішено спір щодо бездіяльності Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку та індексації грошового забезпечення (справа № 320/10492/20) без одночасного звернення з вимогою про відшкодування моральної шкоди, і обставини встановлені рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року у справі № 320/10492/20 мають приюдиційне значення при вирішенні зазначеної справи, у тому числі в частині щодо правомірності бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за періоди 2016 та 2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 2019 роки, а отже у цій справі суду не належало досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності відповідача, тобто питання, які згідно з положеннями КАС України віднесено до юрисдикції адміністративних судів. 
 
Правовідносини у справі, що переглядається, виникли з приводу того, що протиправної бездіяльності відповідача щодо виплати у визначений законодавством строк заробітної плати та грошової компенсації, що призвело до заподіяння моральної шкоди. Отже, цей спір підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства як такий, що пов`язаний з питанням відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових правовідносин. Подібні правові висновки, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 та Верховним Судом у постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19. У зв'язку з наведеним, існує необхідність відступу від правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 та Верховного Суду від 05 липня 2021 року у справі № 757/35055/19-ц.
 
У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку, у якому відповідач просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року без змін. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Відповідно до частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що наказом начальника Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 19 червня 2019 року № 119 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
 
Наказом Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 19 червня 2019 року № 119 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення з 19 червня 2019 року
 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року у справі № 320/10492/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. 
 
Визнано протиправною бездіяльність Білоцерківського зонального відділення Військової служби правопорядку щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за періоди 2016 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 2019 роки.
 
Зобов`язано Білоцерківське зональне відділення Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2016 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
 
Зобов`язано Білоцерківське зональне відділення Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 червня 2019 року.
 
На виконання зазначеного судового рішення, 27 травня 2021 року Білоцерківське зональне відділення Військової служби правопорядку перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 27 969,38 грн.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя. 
 
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
 
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;  або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
 
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;
 
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункти 2, 7, 17 частини першої статті 4 КАС України).
 
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
 
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
 
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
 
Тому до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
 
Крім того, до компетенції адміністративних судів належить розгляд спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, що передбачено у пунктах 1 та 2 частини першої статті 19 КАС України. 
 
Поняття публічної служби є широким, оскільки включає в себе державну службу, службу в органах місцевого самоврядування та службу в публічних установах. 
 
Під «публічною службою» необхідно розуміти врегульовану виключно Конституцією та законами України професійну публічну діяльність осіб, які заміщують посади в державних органах і органах місцевого самоврядування щодо реалізації завдань і функцій держави та органів місцевого самоврядування.
 
Публічну службу в найширшому розумінні можуть здійснювати працівники усіх організацій публічного сектору: органами державної влади (тобто не лише виконавчої, а й законодавчої та судової); державними підприємствами та установами; органами місцевого самоврядування; комунальними підприємствами та установами.
 
Юрисдикційність справ за позовами, що стосуються обрання, перебування та звільнення з публічної служби належить до адміністративних правовідносин.
 
У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, провадження № 11-574апп19).
 
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/33941/16-ц, провадження № 14-375цс18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
 
Одним з елементів публічної служби є військова служба.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов'язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
 
У справі, що переглядається спір виник після звільнення військовослужбовця, з посади у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», однак оскільки зазначений спір пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються проходження ним публічної служби та звільнення з неї, зокрема заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсаційних виплат, такий спір, як правильно визначив апеляційний суд, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.  
 
Подібні за змістом правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17 (провадження № 14-360цс18) та від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19 (провадження № 14-171цс20), постанові Верховного Суду від 05 липня 2021 року у справі № 757/35055/19-ц (провадження № 61-8422св21).
 
Щодо доводів заявника про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду
 
Перевіряючи аргументи заявника щодо наявності наявність підстав для передачі справи, розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення питання про відступ від висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) та Верховного Суду від 05 липня 2021 року у справі № 757/35055/19-ц (провадження № 61-8422св21), оскільки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20) та Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19 (провадження № 61-7321св20), суд касаційної інстанції дійшов протилежних викладеним вище висновкам про юрисдикційність спору за вимогою про відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке. 
 
У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження 
№ 14-39цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві несвоєчасною виплатою разової грошової допомоги за 2017 рік слід розглядати за правилами цивільного судочинства, оскільки за змістом позовної заяви позивач не стверджував, що моральну шкоду йому завдали дії відповідача щодо видання оскаржуваного ним розпорядження про витребування військовими комісарами заяв в учасників бойових дій на отримання ними разової грошової допомоги ветеранам війни, а наполягав на тому, що має він право на відшкодування такої шкоди за законом. 
 
Тобто у справі № 607/15692/19 вимога про відшкодування моральної шкоди не була пов`язана з питанням прийняття, проходження та припинення публічної служби позивачем. Обставини справи не є подібними, а отже відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правових висновків, викладених нею у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) та від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19 (провадження № 14-171цс20), останній з яких врахований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 липня 2021 року у справі № 757/35055/19-ц (провадження № 61-8422св21).
 
Щодо висновку про юрисдикційність спору за вимогою про відшкодування моральної шкоди, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19 (провадження № 61-7321св20), згідно з яким суд касаційної інстанції залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій якими частково задоволений позов ОСОБА_1 в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, завданих Міністерством оборони України внаслідок незаконного звільнення позивача, розгляд якого відбувся у порядку цивільного судочинства, то Верховний Суд ураховує, що такий висновок щодо юрисдикційності спору у подібних правовідносинах сформульований раніше від правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду постанові від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19 (провадження № 14-171цс20), а тому є неактуальним, незалежно від того, що про відступ від нього прямо не зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду. Зокрема як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають ураховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
 
Іншого правового підґрунтя для ініціювання питання відступу від правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) та від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19 (провадження № 14-171цс20), останній з яких врахований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 липня 2021 року у справі № 757/35055/19-ц (провадження № 61-8422св21), Верховний Суд не вбачає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги  ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     А. С. Олійник 
С. О. Погрібний
Г. І. Усик 
В. В. Яремко