Постанова  
Іменем України
 
03 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 278/3426/18
 
провадження № 61-20313св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 ,
третя особа - Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на постанову Житомирського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року                у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 , третя особа - Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської у області, про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, скасування рішення про державнуреєстрацію права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.
Позовну заяву мотивовано тим, що він є членом садового кооперативу «Ветеран». Рішенням Житомирської обласної ради від 21 червня 
1991 року «Про здійснення земельної реформи в області» йому, як члену  зазначеного кооперативу, надано в користування земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована за межами населеного пункту Станишівської сільської ради Житомирського району, біля Закритого акціонерного товариства «Житомирський м`ясокомбінат». 
Вказував, що у 2016 році йому було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 
у власність для ведення особистого селянського господарства, площею              0,050 га. Зазначав, що наказом Головного управління Держгеокадастру 
у Житомирській області від 21 серпня 2017 року № 6-5193/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки 
у власність» спірна земельна ділянка була передана у власність                 ОСОБА_2 , що, на його думку, є порушенням вимог земельного законодавства про передачу земельних ділянок.
Ураховуючи зазначене,  ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру 
у Житомирській області від 21 серпня 2017 року № 6-5193/14-17-СГ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки 
у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер 1822086800:04:000:0730, розташованої за межами населеного пункту Станишівської сільської ради Житомирського району;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіної С. В. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та їх обмежень від 01 вересня 2017 року № 36864830.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області 
від 11 листопада 2020 року у складі судді Зубчук І. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту членства 
у садовому кооперативі «Ветеран» та відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу йому у користування земельної ділянки для ведення городництва. Також суд зазначив, що отримавши рішення Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про відмову у задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,050 га, ОСОБА_1 вказане рішення не оскаржив.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Житомирського апеляційного суду  від  02 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області 
від 11 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру                            у Житомирській області від 21 серпня 2017 року № 6-5193/14-17-СГ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки                 у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер 1822086800:04:000:0730, розташованої за межами населених пунктів Станишівської сільської ради Житомирського району.
Скасовано рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіної С. В. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та їх обмежень від 01 вересня 2017 року № 36864830.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки частина земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2 , накладається на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 на підставі договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 14 березня 2000 року, тому апеляційний суд вважав, що наявні правові підстави для визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та їх обмежень.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, 
Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити 
в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року справу призначено 
до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, оскільки виданий Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області з метою вирішення питання щодо затвердження проектів; не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи та вичерпує дію після реєстрації права власності на земельні ділянки та не може бути визнаний недійсним.
Вказує, що апеляційний суд у порушення вимог частини третьої статті 367 ЦПК України безпідставно прийняв новий доказ - висновок судової земельно-технічної експертизи, проведеної Центром будівельних та земельних експертиз від 24 вересня 2021 року № 323/09-2021, а позивач не навів обґрунтувань поважності причин неможливості подання вказаного доказу під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Вважає, що апеляційний суд, беручи до уваги докази, які не були подані до суду першої інстанції, не навів мотивів такого рішення, та здійснив це без встановлення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року              у справі № 9901/611/18 та від 18 вересня 2019 року у справі                                   № 2040/6074/18.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить закрити касаційне провадження 
за касаційною скаргою Головного управління Держгеокадастру 
у Житомирській області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району від 13 березня 2000 року № 115 «Про виділення земельних ділянок громадянам для ведення городництва» виділено громадянам, членам садового товариства «Ветеран», із земель запасу, земельні ділянки для введення городництва в тимчасове користування на умовах оренди строком на 25 років з правом продовження в межах міста Житомира в районі біля м`ясокомбінату. Громадянам (згідно з додатком) укласти відповідні договори на право тимчасового користування землею 
(в тому числі на умовах оренди).
Відповідно до витягу з додатку до рішення Виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району від 13 березня 
2000 року № 115, а саме списку громадян, яким виділені земельні ділянки для ведення городництва в тимчасове користування (в тому числі на умовах оренди), ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 0,0500 га.
Відповідно до договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), укладеного 14 березня 2000 року, Станишівська сільська рада Житомирського району надала ОСОБА_1 в тимчасове користування земельну ділянку, загальною площею 0,0500 га, на умовах довгострокового користування строком на 25 років, для городництва.
31 жовтня 2016 року Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області відмовило ОСОБА_1 у задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0500 га, оскільки відповідно до даних Публічної кадастрової карти України земельна ділянка, яку позивач бажав отримати у власність,
є частиною сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 1822086800:04:000:0732, яке ним не оскаржувалось.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області             № ДКУД від 15 червня 2017 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Житомирського району, за межами населених пунктів Станишівської об`єднаної територіальної громади. 
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 21 серпня 2017 року № ДКУД затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 на території Житомирського району, за межами населених пунктів Станишівської об`єднаної територіальної громади та ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 1822086800:04:000:0730) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Станишівської об`єднаної територіальної громади.
Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи, проведеної Центром будівельних та земельних експертиз від 24 вересня 2021 року                № 323/09-2021, земельна ділянка з кадастровим номером 1822086800:04:000:0730, площею 2,0000 га, яка надана у власність ОСОБА_2 згідно з наказом від 21 серпня 2017 року                                     № 6-5194/14-17-СГ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», та земельна ділянка площею 0,0500 га, яка перебуває в оренді ОСОБА_1 відповідно до договору оренди                          від 14 березня 2000 року, накладаються в площині та утворюють пляму накладання, яка становить 0,0500 га, що графічно наведено на рисунку № 7 в дослідницькій частині висновку.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані 
з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Звертаючись до суду із цим позовом,  ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру 
у Житомирській області від 21 серпня 2017 року № 6-5193/14-17-СГ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки 
у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер 1822086800:04:000:0730, розташованої за межами населеного Станишівської сільської ради Житомирського району, оскільки відведення земельної ділянки ОСОБА_2 здійснено з порушенням вимог земельного законодавства та без попереднього вилучення земельної ділянки площею 0,0500 га з його користування.
Відповідно до статті 8 ЗК України 1990 року у тимчасове користування на умовах оренди земля надається громадянам України, підприємствам, установам і організаціям, громадським об`єднанням і релігійним організаціям, спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням 
і організаціям з участю українських та іноземних юридичних осіб і громадян, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам, а також іноземним державам, міжнародним організаціям, іноземним юридичним особам та фізичним особам без громадянства.
Орендодавцями землі є сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів і власники землі.
Земля може надаватися в оренду в короткострокове користування - до трьох років (для випасання худоби, сінокосіння, городництва, державних та громадських потреб) і довгострокове - до п`ятдесяти років.
Умови, строки, а також плата за оренду землі визначаються за угодою сторін і обумовлюються в договорі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 ЗК України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить:
1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, 
в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
Сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки 
у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння 
і випасання худоби, традиційних народних промислів (частина перша 
статті 19 ЗК України 1990 року).
Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (частина перша статті 22 ЗК України 1990 року).
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК України 1990 року).
Згідно зі статтею 24 ЗК України 1990 року право тимчасового користування землею, в тому числі і на умовах оренди, оформляється договором. Форма договору і порядок його реєстрації встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 2, 3 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 
1998 року № 2073 (в редакції, чинній на час укладення договору оренди землі), державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням 
і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.
Державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки.
Судом встановлено, що договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) між Станишівською сільською радою Житомирського району та ОСОБА_1 укладений у письмовій формі та зареєстрований у Книзі договорів на право тимчасового користування землею 14 березня 2000 року за № 45. У зазначеному договорі міститься опис меж та план тимчасового землекористування (а.с. 159, т. 1).
Вказаний договір ніким неоспорений, в судовому порядку недійсним не визнавався.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 
81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала 
на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип 
не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження 
№ 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК Українисуд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання 
у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи, проведеної відповідно до ухвали Житомирського апеляційного суду від 18 березня 
2021 року Центром будівельних та земельних експертиз від 24 вересня 
2021 року № 323/09-2021, земельна ділянка, кадастровий номер 1822086800:04:000:0730, площею 2,0000 га, яка надана у власність ОСОБА_2 згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру 
у Житомирській області від 21 серпня 2017 року № 6-5194/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки 
у власність», та земельна ділянка площею 0,0500 га, яка перебуває в оренді ОСОБА_1 відповідно договору оренди від 14 березня 2000 року, накладаються в площині та утворюють пляму накладання, яка становить 0,0500 га, що графічно наведено на рисунку № 7 в дослідницькій частині висновку (а.с. 96-114, т. 2).
Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили 
і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статей 77-78 ЦПК України, встановив фактичні обставини справи, у сукупності проаналізував надані докази, в тому числі рішення Виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району від 13 березня 2000 року № 115 «Про виділення земельних ділянок громадянам для ведення городництва», витяг з додатку до цього рішення, а саме список громадян, яким виділено земельні ділянки для ведення городництва в тимчасове користування (в тому числі на умовах оренди), договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), укладений 14 березня 2000 року між Станишівською сільською радою Житомирського району та ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд встановив, що державна реєстрація договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) 
від 14 березня 2000 року проведена відповідно до вимог чинного законодавства на час його укладення, вказаний договір ніким неоспорений та в судовому порядку недійсним не визнавався. 
Прийняття апеляційним судом до уваги висновку судової земельно-технічної експертизи, проведеної Центром будівельних та земельних експертиз від 24 вересня 2021 року № 323/09-2021,в сукупності 
з іншими доказами не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки висновок експерта не має переваги над іншими доказами, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження
У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить закрити касаційне провадження 
за касаційною скаргою Головного управління Держгеокадастру 
у Житомирській області.
Заявник вказує, що правові висновки щодо застосування норм права, які викладено у постановах Верховного Суду та на які посилається Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду  та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що відповідним правовим висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник та які стали підставою для відкриття касаційного провадження, необхідно дати правову оцінку під час касаційного перегляду справи, а тому Верховний Суд відмовляє 
у задоволенні вказаного клопотання.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження.
Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк