ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4457/22 Справа № 184/1695/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/1695/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  Приватне акціонерне товариство «Орджонікідзевський рудоремонтний завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на рішення Орджонікідзевського міського суду  Дніпропетровської області від 14 березня 2022 року, яке ухвалено суддею  Томашем В.І.  у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 березня 2022 року, -

       ВСТАНОВИВ:        

       У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» (надалі - ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.
       Позовна заява мотивована тим, що в період з 01.12.2000 року ОСОБА_1 працював на посаді водія на  ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод",  та був звільнений 11.11.2021 року у зв`язку з переведенням в  ТОВ "Покровський рудоремонтний завод" на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, згідно Наказу №37к від 11.11.2020 року. 
На день його звільнення з роботи, ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" нарахувало йому, але не виплатило заробітну плату в сумі 54 917,88 грн. 
Позивачеві видавалися розрахункові листки з складовими заробітку із відповідними вирахуваннями, згідно яких заборгованість відповідача перед ним по зарплаті виникла за наступні відпрацьовані місяці: за березень 2020 року - 6359,88 грн., за квітень 2020 року - 3519,69 грн., за травень 2020 року - 5547,89 грн., за червень 2020 року - 6293,24 грн., за липень 2020 року - 8082,22 грн., за серпень 2020 року - 6787,39 грн., за вересень 2020 року - 8076,56 грн., за жовтень 2020 року - 7243,39 грн., за листопад 2020 року - 3007,10 грн., а всього 54917,88 грн.
Крім того, зазначив, що він має право на 112 календарних днів відпустки за відпрацьовані місяці з 01.12.2015 року по 11.11.2020 року (день звільнення), які залишилися невикористаними. Отже, у нього наявне право на отримання компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки, у розмірі 48115,20 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати для визначення компенсації за невикористані дні відпустки, яка становить 429,60 грн.
Також, посилаючись на ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94, ч. 5 ст. 97, ч. 1 ст. 47, ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, просив стягнути  з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку з врахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, у розмірі 130409,73 грн., виходячи з розрахунку: 297 днів (календарні дні затримки виплати належних від підприємства сум при звільненні з 11.11.2020 року по день подання позовної заяви до суду 03.09.2021 року) х 439,09 грн. (середньоденна заробітна плата). 
Окрім того, посилаючись на ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ст.. 237-1 КЗпП України, ч.ч. 2, 4 ст. 23 ЦК України, просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., оскільки невиплата відповідачем належних позивачеві коштів, спричинила йому моральну шкоду, яка полягає в порушенні його прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань, нервового стресу, порушення звичайного укладу життя. 
Просив суд вищевказані позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Орджонікідзевського міського суду  Дніпропетровської області від 14 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01.03.2020 року по 11.11.2020 року в сумі 54 917 грн. 88 коп.
Стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 11.11.2020 року по 03.09.2021 року, в розмірі 130 409 грн. 73 коп.
Стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 48 115 грн. 20 коп.
Стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп.
Стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн. за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.
Стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод»  в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. за позовні вимоги стосовно нарахованої, але не виплаченої заробітної плати; 908,00 грн. за позовні вимоги стосовно стягнення компенсації за невикористану відпустку; 908,00 грн. за позовні вимоги стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що разом становить 2724 грн. 00 коп.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод»  просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував надані стороною відповідача відомості про виплату заробітної плати, які підтверджують відсутність у ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод»  заборгованості із виплати ОСОБА_1 заробітної плати у спірний період. При цьому, вважає, що надані позивачем копії табуляграм є неналежним доказами, оскільки носять інформаційний характер та спростовуються відомостями про виплату заробітної плати з каси підприємства. Не погоджується представник відповідача й з висновком суду першої інстанції щодо неприйняття, як належного та допустимого доказу, копій наказів про перебування позивача ОСОБА_1 у відпустках протягом його роботи на ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод», адже ці копії засвідчені належним чином. 
Крім того, відповідач ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» наполягає на тому, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а представник відповідача ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 01.12.2000 року по 11.11.2021 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" та був звільнений, згідно Наказу №37к від 11.11.2020 року, на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с.14-15).
Згідно розрахункових листів по заробітній платі, із зазначенням заборгованості по зарплаті, що наявні у матеріалах справи, в яких відображена нарахована сума заробітної плати, суми утримань із заробітної плати, вбачається наявність заборгованості:
за березень 2020 року нараховано 7900,48 грн., утримано 1540,60 грн., відповідно залишок заборгованості за березень 2020 року - 6359,88 грн. (7900,48 грн. - 1540,60 грн.);
за квітень 2020 року нараховано 4372,28 грн., утримано 852,59 грн., відповідно залишок заборгованості за квітень 2020 року - 3519,69 грн. (4382,28 грн. - 852,59 грн.);
за травень 2020 року нараховано 6891,69 грн., утримано 1343,80 грн., відповідно залишок заборгованості за травень 2020 року - 5547,89 грн. (6891,69 грн. - 1343,80 грн.);
за червень 2020 року нараховано 7817,70 грн., утримано 1524,49 грн., відповідно залишок заборгованості за червень 2020 року - 6293,24 грн. (7817,70 грн. - 1524,49 грн.);
за липень 2020 року нараховано 10040,02 грн., утримано 1957,80 грн., відповідно залишок заборгованості за липень 2020 року - 8082,22 грн. (10040,02 грн. - 1957,80 грн.);
за серпень 2020 року нараховано 8432,28 грн., утримано 16440 29 грн., відповідно залишок заборгованості за серпень 2020 року - 6787,99 грн. (10040,02 грн. - 1957,80 грн.);
за вересень 2020 року нараховано 10033,00 грн., утримано 1956,44 грн., відповідно залишок заборгованості за вересень 2020 року - 8076,56 грн. (10033,00 грн. - 1956,44 грн.);
за жовтень 2020 року нараховано 8998,00 грн., утримано 1754,61 грн., відповідно залишок заборгованості за жовтень 2020 року - 7243,39 грн. (8998,00 грн. - 1754,61 грн.);
за листопад 2020 року нараховано 3735,52 грн., утримано 728,42 грн., відповідно залишок заборгованості за жовтень 2020 року - 3007,10 грн. (3735,52 грн. - 728,42 грн.).
Згідно розрахункового листа ОСОБА_1 за листопад 2020 року, «Борг підприємства на грудень 2020» - 54917,88». Розрахунковий лист сформовано 01/12/20 14:53.
Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду Україну форми ОК-5, за березень 2020 року позивачеві нарахована заробітна плата у розмірі 7900,48 грн., за квітень 2020 року - 4373,00 грн., за травень 2020 року - 6891,69 грн., за червень 2020 року - 7817,70 грн., за липень 2020 року - 10040,02 грн., за серпень 2020 року - 8432,28 грн., за вересень 2020 року - 10033,00 грн., за жовтень 2020 року - 8998,00 грн., за листопад 2020 року - 3735,52 грн.
Згідно копій наказів ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" про надання відпустки ОСОБА_1, останньму надавалися наступні відпустки: наказ №25 від 22.02.2016 року про надання відпустки за період роботи з 01.12.2015 року по 01.12.2016 року, період відпустки з 01.03.2016 року по 29.03.2016 року на 29 календарних днів; наказ №24 від 22.02.2017 року про надання відпустки за період роботи з 01.12.2016 року по 01.12.2017 року, період відпустки з 01.03.2017 року по 29.03.2017 року на 29 календарних днів; №134 від 19.06.2018 року про надання відпустки за період роботи з 01.12.2017 року по 01.12.2018 року, період відпустки з 04.07.2018 року по 30.07.2018 року на 28 календарних днів; наказ №153 від 19.07.2019 року про надання відпустки за період роботи з 01.12.2018 року по 01.12.2019 року, період відпустки з 01.08.2019 року по 28.08.2019 року на 28 календарних днів; наказ №153 від 21.09.2020 року про надання відпустки за період роботи з 01.12.2019 року по 01.12.2020 року, період відпустки з 01.10.2020 року по 28.10.2020 року на 28 календарних днів.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідач у встановлені строки не виплачував заробітну плату, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за період з 01.03.2020 року по 11.11.2020 року, в розмірі 54 917,88 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, у період перебування у трудових відносинах з ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод", не використав право на отримання щорічної оплачуваної відпустки, а тому при його звільненні роботодавець був зобов`язаний виплатити компенсацію за невикористану відпустку, загальною тривалістю 112 календарних днів, в розмірі 48 115,20 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виплачено позивачу суму заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Встановивши порушення трудових прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди, визначивши її розмір у сумі 10 000,00 грн., як такий, що відповідає глибині моральних переживань останнього.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. 
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача на отримання заробітної плати за виконану ним роботу порушено з боку відповідача, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Разом з тим, за змістом положень статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2020 року у справі №266/6853/18 (провадження №61-9549св19), який враховано судом першої інстанції.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не оспорюється у суді апеляційної інстанції, у період з 01.03.2020 року по 11.11.2020 року, позивачеві підлягала до виплати заробітна плата, після утримання з неї податків та інших обов`язкових платежів, в розмірі 54 917,88 грн.
Позивач ОСОБА_1 наполягає на тому, що вказана сума йому не була виплачена роботодавцем на підтвердження чого надав суду копії табуляграм, із зазначенням нарахованих до виплати сум та розміру заборгованості по заробітній платі.
Відповідачем ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" не було надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виплати заробітної плати позивачеві ОСОБА_1 .
Надані до суду першої інстанції копії відомостей про виплату готівки за період з 01.03.2020 року по 11.11.2020 року, суд першої інстанції правомірно не прийняв, як належні та допустимі докази, оскільки позивач ОСОБА_1 категорично заперечував факт підписання ним вказаних первинних бухгалтерських документів, у зв`язку з чим просив суд першої інстанції витребувати у ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" оригінали відомостей про виплату заробітної плати за період з березня 2020 року по листопад 2020 року (а.с. 107-109).
Ухвалою Орджонікідзевського міського суду  Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів було задоволено та зобов`язано ПрАТ "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" надати суду оригінали відомостей про виплату заробітної плати за період з березня 2020 року по листопад 2020 року (а.с. 120), однак ця ухвала суду залишена відповідачем без реагування, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно не прийняв надані відповідачем копії вказаних первинних бухгалтерських документів, як належні та допустимі докази на підтвердження виплати позивачеві заробітної плати.
Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що суд не врахував надані стороною відповідача відомості про виплату заробітної плати, які підтверджують відсутність у ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод»  заборгованості із виплати ОСОБА_1 заробітної плати у спірний період, відповідач ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» вищевикладеного не врахував, та, беззаперечно маючи можливість надати вказані докази до суду апеляційної інстанції, із зазначенням поважних причин їх неподання до суду першої інстанції, таким правом не скористався, фактично самоусунувшись від доказування у даній справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем копії табуляграм є неналежним доказами, оскільки носять інформаційний характер та спростовуються відомостями про виплату заробітної плати з каси підприємства, колегією суддів відхиляються.
Так, статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Аналогічна норма міститься в статті 30 Закону України "Про оплату праці", яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Позивачем ОСОБА_1 надано суду копії табуляграм, які щомісячно надавалися йому роботодавцем ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на виконання вимог статті 110 КЗпП України, й відповідачем не надано суду доказів щодо видачі ОСОБА_1 інших табуляграм та не спростовано достовірність даних доказів.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
За змістом ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
За приписами ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні не використав 112 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період його роботи на ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод».
Доводи апеляційної скарги про те, що перебування позивача у відпустках підтверджується копіями наказів про перебування позивача ОСОБА_1 у відпустках протягом його роботи на ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод», адже ці копії засвідчені належним чином, колегією суддів не приймаються, з огляду на таке.
Згідно із ч. 2 ст. 65 КЗпП України роботодавець зобов`язаний вести облік робочого часу працівника.
Наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» передбачені типові форми: №П-5 «Табель обліку використання робочого часу», №П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника», №П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)».
Умовні позначення видів затрат робочого часу та невиходів на роботу наведено у типовій формі №11-5 табелю обліку використання робочого часу, затвердженого наказом Державного комітету статистики України №489 від 05.12.2008 року.
Отже, належним та допустимим доказом перебування працівника у відпустці є табель обліку використання робочого часу, який не було надано відповідачем, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 48 115,20 грн., який відповідачем не спростовано.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Отже, матеріалами справи підтверджено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» не провело виплату позивачеві ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом першої інстанції, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 11 листопада 2021 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив заборгованість по заробітній платі у розмірі 54 917,88 грн. та компенсацію за невикорстані дні щорічної відпустки у розмірі 48 115,20 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який не проведено станом на день ухвалення оскаржуваного рішення суду.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу  3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складала 439,09 грн., й цей розмір не спростовується відповідачем.
За період з 11 листопада 2020 року по 03 вересня 2021 року (день подання позовної заяви до суду) кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 297 робочих дні, тобто середній заробіток за цей час становить 130 409,73 грн., й саме цей розмір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, й висновки суду першої інстанції в цій частині фактично не оспорюються в апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивача ОСОБА_1 невиплатою всіх належних йому сум при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
При цьому, суд першої інстанції, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачкем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов вірного висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню з визначенням її розміру у 10 000,00 грн., й цей розмір відповідачем в апеляційному порядку не оспорюється та не спростовується.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк ля звернення до суду з даним позовом, визначений статтею 233 КЗпП України, перебіг якого, на переконання представника відповідача, розпочинається з дати нездійснення розрахунку при звільненні, тобто з 11 листопада 2020 року, колегією суддів відхиляються, як такі, що грунтуються на неправильному тлумаченню норм КЗпП України.
Так, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.20, 25 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 року, вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Згідно рішення Конституційного Суду України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не провів повний розрахунок з позивачем, тобто позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2022 року  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Повне судове рішення складено 14 червня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: