УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 квітня 2022 року
м. Київ           
 
справа № 553/3289/17
провадження № 51-1170 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 05 травня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2022 року,
встановив:
За вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 05 травня 2021 року                   ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України, ч. 1 ст. 70, ст. 103 КПК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2022 року вказаний вирок місцевого суду щодо    ОСОБА_5 скасовано в частині засудження за ч. 1 ст. 185 КК України. Звільнено    ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 185 КК України від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині закрито.
Ухвалено виключити з вироку посилання суду на кваліфікуючу ознаку – вчинення злочину повторно, при кваліфікації дій    ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України за епізодом вчинення злочину щодо    ОСОБА_6 .
 Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не погоджується 
із зазначеними судовими рішеннями та порушує питання про їх перегляд 
в касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог 
п. 4 ч. 2, ч. 3 та ч. 6 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та думка особи, яка подає касаційну скаргу, з приводу її участі у касаційному розгляді. 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що  не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону 
(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати, в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, всупереч вищевказаному захисник у своїй скарзі, посилаючись 
на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підстави для скасування оскаржених судових рішень, конкретних доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень статей 412-414 КПК України в повному обсязі не наводить.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не погоджується з кваліфікацією дій  ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України та наводить відповідні доводи. Водночас аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди захисника з оцінкою доказів у судових рішеннях та заперечення правильності встановлених фактичних обставин.
Крім цього, захисник у касаційній скарзі посилається на безпідставність задоволення судом цивільного позову прокурора та неправильне вирішення цивільного позову потерпілого    ОСОБА_6 в частині стягнення коштів із матері неповнолітнього засудженого  ОСОБА_7 . 
Разом із тим, мотивуючи підстави для скасування вироку та ухвали суду в частині вирішення цих позовів, захисник лише наводить посилання на відповідні норми чинного законодавства та судової практики стосовно участі прокурора в інтересах держави та порядку відшкодування шкоди завданої неповнолітньою особою. При цьому захисник не обґрунтовує, які саме порушення допустив суд при вирішенні вказаних цивільних позовів. 
Окрім цього, захисник, оскаржуючи також ухвалу апеляційного суду, не наводить доводів щодо незаконності чи необґрунтованості вказаного судового рішення з підстав, зазначених у ст. 438 КПК України.
Також, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України, захисник у скарзі не зазначає, чи бажає  брати участь у касаційному розгляді.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги 
без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається 
без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду                        м. Полтави від 05 травня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без руху і надати їй для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу їй буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                         ОСОБА_3