ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2649/22 Справа № 183/2432/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Оладенко  О. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Пищиди М.М.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі.
       Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Міністра оборони України від 14 січня 2020 року №4-ДП його призначено на посаду директора державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» з укладенням п`ятирічного контракту. 
       Згідно з умовами контракту ОСОБА_1 , як керівник зобов`язувався безпосередньо і через адміністрацію ДП Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством державного майна, а Орган управління майном зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника. 
       Наказом Міністра оборони України від 17.02.2021 №8-ДП, на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів позивача, звільнено з посади директора державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення». 
       Підставою для видачі наказу Міністра оборони України про дострокове розірвання контракту та звільнення позивача стало подання начальника Головного управління майна та ресурсів до вх. №621/дкп від 21 січня 2021 року. 
       У Поданні до припинення Контракту зазначено про встановлення під час перевірки фактів порушення та недоліків, причиною яких є неналежне виконання директором підприємства умов Контракту. 
       Проте позивач не погоджується із вказаними у поданні порушеннями, вважає своє звільнення з посади директора державного підприємства Міністерства оборони України "Харківська контора матеріально-технічного забезпечення" незаконним та здійсненим з грубим порушенням норм трудового законодавства.
       Враховуючи зазначене, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства оборони України від 17 лютого 2021 року №8-ДП, згідно з яким достроково розірваний контракт, укладений з позивачем та за яким позивач звільнений 12 березня 2021 року з посади за невиконання умов контракту на підставі пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України; 
       визнати чинним контракт від 14 січня 2020 року, укладений Міністерством оборони України з позивачем як директором державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення»; 
       поновити позивача на посаді директора державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» з 12 березня 2021 року; 
       стягнути з державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 12 березня 2021 року та до дня поновлення на роботі включно.
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року у позові ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі - відмовлено.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , наказом Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 14 січня 2020 року №4-ДП призначено на посаду директора державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» з укладенням п`ятирічного контракту (далі - Контракт) (додаток до наказу Міністра оборони України).
       Контракт укладено на термін з 14 січня 2020 року по 13 січня 2025 року. Органом управління майном відповідно до Контракту є Міністерство оборони України.
       Згідно з умовами контракту позивач, як керівник зобов`язувався безпосередньо і через адміністрацію державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством державного майна, а Орган управління майном зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника.
       Наказом Міністра оборони України від 17 лютого 2021 року №8-ДП, на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів (до вх. №621/дкп від 21.01.2021) ОСОБА_1 , звільнено з посади директора державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» 17 лютого 2021 року на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений 14 січня 2020 року, відповідно до підпунктів «а», «в», «ґ», «е», «є», «ж», «ц» пункту 23 розділу 5 Контракту.
       Фактично припинення трудового договору з позивачем відбулося 12 березня 2021 року, що підтверджується розрахунковим листком.
       20 листопада 2020 року на підставі наказу начальника Головного управління майна та ресурсів від 09 листопада 2020 року №312/нагп комісією, яка у період з 09 листопада 2020 року по 13 листопада 2020 року вивчала стан справ та фінансово-господарську діяльність підприємства було складено акт про результати роботи комісії з вивчення стану справ у ДП «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення».
       За результатами роботи комісії встановлено неналежне виконання директором підприємства обов`язків, передбачених пунктами б, б , 6 , б , 7 розділу 2 Контракту, що є підставою для його звільнення з посади та розірвання з ним контракту до закінчення терміну його дії відповідно до підпунктів «а», «в», «ґ», «»е», «є», «ж», «ц» пункту 23 розділу 5 Контракту.
       Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з роботи відповідачем проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, а тому трудових прав позивача порушено не було, наказ про звільнення позивача видано правомірно.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
       Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).
       Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП Україниправовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
       Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
       Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
       Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.
       Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
       Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Зокрема п.8 ч.1 вказаної статті передбачено, що підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом
       Відповідно до пункту 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством.
       Укладаючи контракт позивач погодився з його умовами, в тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.
       Встановлено, що 14 січня 2020 року між Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України Загороднюка Андрія Павловича та громадянин ОСОБА_1 уклали цей контракт про таке: громадянин ОСОБА_1 наймається на посаду директора державного підприємства Міністерства оборони України "Харківська контора матеріально-технічного забезпечення" на термін з 14 січня 2020 року по 13 січня 2025 року.
       Наказом Міністра оборони України від 17 лютого 2021 року №8-ДП, на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів (до вх. №621/дкп від 21.01.2021) ОСОБА_1 , звільнено з посади директора державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» 17 лютого 2021 року на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений 14 січня 2020 року, відповідно до підпунктів «а», «в», «ґ», «е», «є», «ж», «ц» пункту 23 розділу 5 Контракту.
       Фактично припинення трудового договору з позивачем відбулося 12 березня 2021 року, що підтверджується розрахунковим листком.
       Згідно з роз`ясненнями п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.
       Відповідно, у пункті 23 розділу 5 Контракту, укладеного з ОСОБА_1 , передбачено, зокрема, такі підстави для його розірвання: підпунктів пункту 23 розділу 5 Контракту:
       а) у разі систематичного (двох або більше випадків) невиконання Керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом або додатковими угодами (додатками) до контракту;
       в) у разі недотримання Керівником фінансового та бюджетного законодавства;
       ґ) у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6і цього контракту, на затвердження або погодження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2012 р. № 899;
       е) у разі подання Органу управління майном належним чином оформлених матеріалів інвентаризації активів та зобов`язань Підприємства в терміни визначені у пункті б2 цього контракту;
       є) у разі неспроможності виконати контракт у зв`язку з систематичним (протягом двох та більше кварталів) невиконанням Підприємством фінансового плану та показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану Підприємства, установлених відповідно до пункту 7 цього контракту;
       ж) у разі невиконання Підприємством зобов`язань перед Державним бюджетом України та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Підприємством зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати (протягом двох та більше кварталів);
       ц) у разі невживання заходів щодо усунення виявлених під час проведення контрольних заходів підрозділами внутрішнього аудиту Органу управління майном, іншими державними органами аудиту та фінансового контролю порушень, повного виконання пропозицій та рекомендацій, відшкодування збитків та притягнення до відповідальності осіб, винних у вчинених порушеннях.
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що невиконання позивачем умов контракту, зокрема, неякісна організація бухгалтерського обліку; невиконання фінансового плану; безпідставні витрати на юридичні послуги; не надання на затвердження фінансового плану; незадовільна організація діяльності та незабезпечення отримання прибутковості (із наведенням фінансових показників); неналежна організація претензійно-позовної роботи по погашенню дебіторської заборгованості; в результаті аудиту фінансово-господарської діяльності підприємства за період з 20 вересня 2016 року по 31 серпня 2020 року встановлено порушення фінансово-бюджетної дисципліни; план усунення недоліків, виявлених аудитом не складався, з 12 пропозицій виконана тільки одна; встановлено неефективне використання майна, виявлено порушення при складанні договорів оренди, зокрема невідповідність площі орендованого майна, вказаній у договорі, тій площі, яка фактично використовується; виявлено випадки перебування на території підприємства великих вантажних автомобілів без належної оплати послуг стоянки або зберігання.
       Відповідно до частин 1, 5, статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
       На спростування вищезгаданих встановлених судом першої інстанції обставин, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, не довів відсутності порушень ним умов контракту. В свою чергу, відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ був виданий відповідачем відповідно до вимог діючого трудового законодавства та звільнення позивача є правомірним, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачем дотримано при звільненні позивача процедуру і порядок, передбачені чинним законодавством про працю.
       Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: