ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" серпня 2022 р.                                                                  Справа №914/2736/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді                                                                      Орищин Г.В.,
суддів                                                                                Галушко Н.А.,
                                                                                          Желіка М.Б.,
секретар судового засідання Костерева О.А.
розглянув апеляційну скаргу Львівської міської ради б/н від 25.04.2022
на рішення Господарського суду Львівської області від 24.03.2022 (повний текст рішення складено 04.04.2022, суддя Коссак С.М.)
та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2022 (повний текст рішення складено 12.04.2022, суддя Коссак С.М.)
у справі № 914/2736/21
за позовом Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Неро-Продмаркет”, м. Львів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів
про витребування майна з чужого незаконного володіння з припиненням права власності,

за участю представника 
від позивача – Кулик А. Я.
від відповідача – не з`явились
від третьої особи – не з`явились

09 вересня 2021 року до Господарського суду Львівської області звернулась Львівська міська рада з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Неро-Продмаркет”, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння з припиненням права власності на нежитлові приміщення загальною площею 61 м.кв. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6.
24.11.2021 позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою вх. № 4813/21 про зміну предмету позову, в якій просив витребувати з чужого незаконного володіння нежитлові приміщення загальною площею 61,9 м.кв. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6 (реєстраційний номер 2094979846101) з припиненням права власності відповідача на зазначені вище нежитлові приміщення, зазначивши, що ним було допущено описку у прохальній частині позовної заяви.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що нежитлові приміщення під ін. ХІ, ХІІ площею 57 м.кв. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6 належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради про що міститься запис в державному реєстрі речових прав (реєстраційний номер 1387015746101). Дані приміщення перебувають в користуванні ЛКП “Старий Львів” на підставі договору оренди № Г-11351-18 від 07.08.2018 року. Однак, в державному реєстрі речових прав з 26.02.2021 року зареєстровано право приватної власності на нежитлові приміщення загальною площею 61 м2 за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, приміщення 21 (реєстраційний номер 2094979846101). Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво від 26.02.2021 року №197, видане приватним нотаріусом ЛМНО Залецькою Н.М. Позивач, спідставивши технічний паспорт на приміщення № 21 в буд. 6 по вул. Ужгородській від 29.04.2020 року та технічний паспорт від 29.08.2018 року на нежитлові приміщення під ін. XI, XII площею 57 м2 за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6 встановив, що це одні і ті ж приміщення оскільки розташування в будинку, конфігурація параметрів (довжина, висота, ширина) повністю співпадають.
Відповідно до наведеного позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння ТзОВ “Неро-Продмакет” нежитлові приміщення загальною площею 61,9 м2 за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, (реєстраційний номер 2094979846101) з припиненням права власності останнього на дані приміщення (з врахуванням заяви про зміну предмета позову), покликаючись на ч. 3 ст. 388 ЦК України, оскільки майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.03.2022 у справі № 914/2736/21 у задоволенні позову відмовлено.
При прийнятті рішення місцевий суд виходив з того, що відповідач набув право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі проведених 24.11.2020 року ДП “СЕТАМ” електронних торгів з реалізації нежитлового приміщення загальною площею 61,9 м.кв. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, приміщення 21, яке оформлено протоколом № 512959. Відповідно, продаж майна відбувся у встановленому для виконання рішень в порядку їх примусового  виконання. При цьому судом встановлено, що виконавчий напис нотаріуса, як підстава продажу майна на електронних торгах у виконавчому провадженні недійсним не визнавався, електронні торги також не визнавалася недійсними.
Суд дійшов висновку, що виконавчий напис нотаріуса, як і судові рішення підлягають виконанню в однаковому порядку, встановленому законом про виконавче провадження. Відтак, відповідач є добросовісним набувачем і майно було продано на електронних торгах в порядку, встановленому для виконання виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні, оскільки цей порядок є однаковим та без винятків щодо порядку продажу майна, встановленому для виконання судових рішень.
Суд також зазначає, що відповідно до        ст.328 ЦК України        право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до        ст. 330 ЦК України        якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до                статті 388                цього Кодексу        майно не може бути витребуване у нього.
Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Разом з тим, в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд зазначив, що спірне нежитлове приміщення має різну площу та реєстраційні номери, що і вбачається з інформації про об`єкт нерухомого майна. Відтак встановити його тотожність шляхом співставлення на «око» є помилковим. Майно повинно мати індивідуально-визначені ознаки, за якими суд може визнати за власником право власності на цю річ.
Крім того, судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірне приміщення неодноразово було об`єктом переходу права власності від ОСОБА_1 до ТОВ «Фортуна Систем Інвест», від ТОВ «Фортуна Систем Інвест» до відповідача. Разом з тим, в матеріалах справи наявний Сертифікат відповідності Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, виданий ще 31.12.2010 на підставі  акта готовності об`єкта до експлуатації від 27.12.2010 ОСОБА_1 як замовнику об`єкта будівництва на нежитлові приміщення після реконструкції загальною площею 61,9 м. кв. (ін.. 21-1, 21-2, 21-3) в підвальному поверсі трьохповерхового житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
За інформацією позивача, приміщення пл. 57 кв. м. перебувають в користуванні ЛКП «Старий Львів» на підставі договору оренди № Г-11351-18 від 07.08.2018, який листом № 325 від 31.03.2021 повідомив третю особу про неможливість використання даних приміщень у зв`язку із зайняттям їх невстановленими особами, які представились власниками даного приміщення. Відповідно власник майна (орендодавець), користувач майна в особі ЛКП «Старий Львів» (орендар) повинні здійснювати дії щодо контролю за ефективним використанням майна відповідно до його цільового призначення.
Судом враховано правову позицію, висловлену КЦС ВС у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц та від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, у яких останній дійшов висновку, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь позивача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до        Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
08.04.2022 Господарським судом Львівської області у даній справі розглянуто заяву відповідача щодо розподілу судових витрат та прийнято додаткове рішення, яким заяву ТОВ «Неро-Продмаркет» задоволено частково та стягнуто з Львівської міської ради        на користь        Товариства з обмеженою відповідальністю «Неро-Продмаркет» 8000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правову допомогу адвоката. У решті вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням місцевого господарського суду, позивач оскаржив їх в апеляційному порядку та просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 24.03.2022 та додаткове рішення від 08.04.2022 у справі № 914/2736/21 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, а у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовити.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги скаржник покликається на наступне:
1) майно яке є предметом спору вибуло з володіння позивача не на підставі електронних торгів, а на підставі неправомірної реєстрації права власності 03.06.2020 року державним реєстратором Бібрської міської ради Поломаним В.Д. на підставі сертифікату ДАБІ від 31.12.2010 року № ЛВ001828 за Бондаровським Р.А., а тому суд повинен був перевірити правомірність реєстрації права власності 03.06.2020;
2) не обґрунтованими є також висновки суду в частині не доведення того, що нежитлове приміщення загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, пр.№21 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2094979846101 та приміщення під ін. XI,XII площею 57 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6 є одними і тими самими приміщеннями;
3) щодо додаткового рішення, скаржник зазначив, що оскільки наслідком задоволення апеляційної скарги є скасування судового рішення та прийняття нового судового рішення про задоволення позову наявні підстави і для скасування додаткового судового рішення про стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами скаржника, наведеними в апеляційній скарзі, просить суд залишити оскаржуване рішення Господарського суду Львівської області від 24.03.2022 та додаткове рішення у справі № 914/2736/21 без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач на спростовання доводів скаржника щодо ненадання оцінки правомірності реєстрації права власності 03.06.2020 та присвоєння реєстраційного номеру спірному нежитловому приміщенню № 21 зазначає, що позивачем не було наведено жодних доказів, які вказували б на те, що реєстрація права власності спірного нерухомого майна є неправомірною, або такою яка була здійснена з порушенням закону. Разом з тим, відповідач погоджується з судом першої інстанції, що Львівська міська рада є власником нежитлових приміщень під ін. XI,XII площею 57 м2 за адресою: м. Львів, вул. Ужгородська, 6, натомість апелянтом витребовується приміщення № 21 загальною площею 61,9 кв.м, за адресою: м. Львів, вул. Ужгородська, 6 (реєстраційний номер 2094979846101), тобто нерухоме майно є з іншими індивідуальними ознаками.
Процесуальний хід розгляду справи відображений в ухвалах Західного апеляційного господарського суду від 02.05.2022, від 10.05.2022 та від 30.06.2022.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції в судових засіданнях 19.05.2022, 09.06.2022 було оголошено перерву.
На електронну адресу суду позивачем надіслано клопотання про долучення доказів, а саме листа Інспекції ДАБК м. Львова щодо інформації про спірний об`єкт (а.с. 189 Т.2), згідно змісту якої в Інспекції відсутні документи, що стали підставою видачі дозвільних документів за адресою об`єкта, що є предметом спору. 
В судове засідання прибув представник позивача, доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, на адресу суду останнім надіслано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю забезпечити в судове засідання явку свого представника.
Також, на адресу суду від ТОВ «Сітіком Естейт» подано заяву про залучення останнього в якості третьої особи. Заява обґрунтована тим, що ТОВ «Сітіком Естейт» на підставі договору іпотеки є іпотекодержателем спірного майна, яке є предметом спору у даній справі, а тому прийняте рішення вплине на права та обов`язки товариства.
Судова колегія, заслухавши думку представника позивача, розглянувши подані клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про залучення третьої особи, прийшла до висновку, що подані клопотання (заяву) слід відхилити, оскільки: -  у справі достатньо зібрано доказів для всебічного, повного, обєктивного розгляду справи;
-  заяву про залучення третьої особи в підготовчому засіданні сторона не подавала (договір був укладений 21.01.2022) і не обгрунтувала неможливість подання такої в суді першої  інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення та додаткового судового рішення відсутні, з огляду на наступне:
Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 101319989, дата формування 24.10.2017 року, нежитлові приміщення під ін. XI,XII площею 57 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6 належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради про що міститься запис в державному реєстрі речових прав - реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1387015746101. Підстава внесення запису – рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24.10.2017 року.
07 серпня 2018 року Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ЛКП “Старий Львів” було укладено договір оренди № Г-11351-18 на зазначене вище приміщення площею 57 кв.м. (цокольний поверх).
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на підставі Сертифікату відповідності Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, серія та номер ЛВ001828, виданого 31.12.2010 року на підставі акта готовності об”єкта до експлуатації від 27 грудня 2010 року ОСОБА_1 , який був замовником об”єкта будівництва на нежитлові приміщення після реконструкції загальною площею 61,9 кв.м. (інд.21-1,21-2,21-3) в підвальному поверсі трьохповерхового житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, за ним було зареєстровано право власності.
Реєстрація права власності за ОСОБА_1 відбулася згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05.06.2020 року, індексний № витягу 211627789, реєстраційний № об”єкта 2094979846101.
З рішення №2 учасника ТОВ “Фортуна Систем Інвест” від 05 серпня 2020 року вбачається про збільшення розміру статутного капіталу товариства та залучення додаткового вкладу до статутного фонду товариства у вигляді нежитлового приміщення загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об”єкта нерухомого майна 2094979846101) від третьої особи, яка не є учасником товариства ОСОБА_1 . 
Згадані вище приміщення ТОВ “Фортуна Систем Інвест” набуло у власність на підставі акта приймання – передачі нерухомого майна у зв”язку із внесенням вкладу ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ “Фортуна Систем Інвест” нежитлового приміщення загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об”єкта нерухомого майна 2094979846101), що засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дерев”янко Л.М., зареєстровано в реєстрі за №857,858.
Зазначені акти в судовому порядку недійсними не визнавалася.
15.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. видана постанова про арешт майна боржника у ВП № 63140932, якою на вищезазначені приміщення накладено арешт. Боржник – ТОВ “Фортуна Систем Інвест”, стягувач – “ТОВ “Євро Трейд Девелопмент”. Підстава виконання  - виконавчий напис №1763, виданий 14.09.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчуком Л.В.
24.11.2020 року ДП “СЕТАМ” проведено електронні торги з реалізації нежитлового приміщення загальною площею 61,9 м.кв. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, приміщення 21. Переможцем торгів визнано ТОВ “Неро-Продмаркет” (учасник 6).
Матеріали справи містять протокол №512959 проведення електронних торгів з вказівкою, що торги відбулися 24.11.2020 року о 09-00 год та звершилися 24.11.2020 року о 18-00 год, реєстраційних № лота 451333 нежитлове приміщення загальною площею 61,9 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6 пр.21., акт про проведення електронних торгів від 08.12.2020 року  у ВП 63140932, платіжні доручення про перерахування коштів переможцем торгів. 
Електронні торги в судовому порядку недійсними не визнавалися.
15.12.2020 року постановою приватного виконавця знято арешт з майна у ВП №63140932, у зв`язку з реалізацією майна боржника (протокол №512959 від 24.11.2020 року про проведення електронних торгів).
26.02.2021 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Залецька Н.М., відповідно до ст.61 Закону України “Про виконавче провадження” та на підставі акта про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. 08 грудня 2020 року посвідчено за ТОВ “Неро-Продмаркет” право власності на майно, що складається з нежитлового приміщення загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, пр.№21 (реєстраційний номер об”єкта нерухомого майна 2094979846101), яке придбано у ТОВ “Фотуна Систем Інвест” видав Свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за №197.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об”єктів нерухомого майна щодо суб”єкта за відповідачем зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Ужгородська, 6, пр.№21, реєстраційний номер об”єкта нерухомого майна 2094979846101.
Слід зазначити, що вище встановлені обставини сторонами не заперечуються.
Однак, позивач спідставивши технічний паспорт на приміщення № 21 в буд. 6 по вул. Ужгородській від 29.04.2020 року та технічний паспорт від 29.08.2018 року на нежитлові приміщення під ін. XI, XII площею 57 м2 за адресою: м. Львів, вул. Ужгородська, 6 встановив, що це одні і ті ж приміщення оскільки розташування в будинку, конфігурація параметрів (довжина, висота, ширина) повністю співпадають.
Відповідно до наведеного позивач звернувся до суду з вимогами витребувати з чужого незаконного володіння ТзОВ “Неро-Продмакет” нежитлові приміщення загальною площею 61,9 м2 за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, (реєстраційний номер: 2094979846101) з припиненням права власності ТзОВ “Неро-Продмакет” на нежитлові приміщення загальною площею 61,9 м2 за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6 (з врахуванням заяви про зміну предмета позову), покликаючись на ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Власник  має  право витребувати своє майно від особи,  яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Отже, предметом спору в цій справі є вимога позивача до відповідача про витребування спірного нерухомого майна з його володіння на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.
Відповідно ч. 1 до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України        власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.        
За змістом ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Таким чином предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Отже, для вірного застосування ст. 387 та п.3 ч.1 ст.388 ЦК України необхідно встановити: хто саме є власником чи володільцем спірного майна на момент звернення з позовом до суду; хто саме був власником майна, якому передано майно у володіння, на момент такого вибуття вказаного майна поза волею наведеної особи; яким саме шляхом вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі зазначених осіб.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами у справі, що на момент звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами відповідач набув право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі проведених 24.11.2020 року ДП “СЕТАМ” електронних торгів з реалізації нежитлового приміщення загальною площею 61,9 м.кв. за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, приміщення 21, яке оформлено протоколом № 512959. Відповідно, продаж майна відбувся у встановленому для виконання рішень в порядку їх примусового  виконання. При цьому судом встановлено, що виконавчий напис нотаріуса, як підстава продажу майна на електронних торгах у ВП недійсним не визнавався, електронні торги також не визнавалася недійсними.
Слід зазначити, що виконавчий напис нотаріуса, як і судові рішення підлягають виконанню в однаковому порядку, встановленому законом про виконавче провадження.
Відповідно до ст.87 Закону України “Про нотаріат” для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють          виконавчі          написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Статтею 90 цього закону передбачено, що стягнення за          виконавчим          написом провадиться в порядку, встановленому          Законом України          "Про          виконавче провадження".
Відповідно до ст.1 Закону України “Про виконавче провадження” виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені          Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Таким чином, виконавчі написи нотаріусів, як і судові рішення підлягають виконанню в однаковому порядку, встановленому законом про виконавче провадження.
Відповідно до ст.322 ГПК України судовими рішеннями є ухвали, рішення, постанови, судові накази. Виконавчі написи нотаріусів не є судовим рішенням. Про те суд вважає, що виконавчий напис нотаріуса підлягає примусовому виконанню як і судові рішення за правилами, встановленими законодавством про виконавче провадження. Спірні нежитлові приміщення набуті відповідачем як добросовісним набувачем. Ця обставина позивачем не оспорюється. Спірне приміщення було продане у порядку, встановленому для примусового виконання рішень (ст.3 Закону України “Про виконавче провадження”). Оскільки виконавчий напис нотаріуса, як підстава виникнення виконавчого провадження №63140932, а в подальшому з продажу спірного нежитлового приміщення на електронних торгах, не визнавався недійсним, таким, що не підлягає виконанню, що встановлено судом та сторонами неспростовано, то підстав вважати, що майно вибуло з володіння власника (позивача) або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом є передчасним.
Відтак, відповідач є добросовісним набувачем і майно було продано на електронних торгах в порядку, встановленому для виконання виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні, оскільки цей порядок є однаковими та без винятків щодо порядку продажу майна, встановленому для виконання судових рішень.
Відповідно до        ст. 328 ЦК України        право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Судовою колегією враховано висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 05.06.2019 по справі № 926/1288/18, якою скасовано рішення судів попередніх інстанції зазначивши, що суди дійшли висновку про витребування спірного нерухомого майна на підставі п.3 ч.1        ст.388 ЦК України, фактично посилаючись лише на                вирок суду, яким встановлено вину державного виконавця у вчиненні злочину під час реалізації спірного нерухомого майна на прилюдних торгах, проте залишили поза увагою відсутність доказів визнання недійсними прилюдних торгів з продажу арештованого майна від 24.11.2008.
Судова колегія зазначає, що оскільки спірне майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а Львівська міська рада не спростувала добросовісність набуття його у власність ТОВ «Неро-Продмаркет», то таке майно не може бути витребувано в добросовісного набувача відповідно до частини другої статті 388 ЦК України. Між тим, позивач не навів обґрунтованих підстав для незастосування до спірних правовідносин положень вказаної частини статті 388 ЦК України.
Разом з тим, судами встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивач просить витребувати нежитлове приміщення загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Ужгородська, 6, пр.№21 реєстраційний номер об”єкта нерухомого майна 2094979846101 (уточнені позовні вимоги).
Однак у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за позивачем зареєстроване право власності на нежитлове приміщення під ін. XI,XII площею 57 м.кв. за адресою: м. Львів, вул.Ужгородська, 6, реєстраційний номер 1387015746101.
Отже, спірне нежитлове приміщення має різну площу та реєстраційні номери у інформації про об”єкт нерухомого майна.
Слід зазначити, що згідно зі        ст. 387        ЦК України на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно, яке є індивідуально визначеним.
Абзацом 1        частини 1 статті 184        ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.
Судова колегія звертає увагу також на те, що за інформацією позивача, приміщення пл. 57 кв. м. перебувають в користуванні ЛКП “Старий Львів” на підставі договору оренди № Г-11351-18 з 07.08.2018 року, однак, тільки  31.03.2021 останній листом № 325 повідомив третю особу про неможливість використання даних приміщень у зв`язку з зайняттям їх невстановленими особами, які представились власниками даного приміщення. Натомість,  договір оренди укладений у 2018 році, цільове призначення об`єкта оренди є використання для службових потреб, а орендар лишень у 2021 році повідомив про неможливість використання даного приміщення, що ставить під сумнів укладення договору оренди № Г-11351-18 від 07.08.2018 року. Крім того, акт приймання – передачі орендодавцем орендарю спірного приміщення в матеріалах справи відсутній.
Судом враховано позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 23.11.2021 у справі № 461/6787/17, в якій Верховний Суд звернув увагу на необхідність дослідження доказів щодо набуття права власності органом місцевого самоврядування. Саме лише посилання на перелік майна, яке відноситься до комунальної власності, не вказує на встановлення обставин, які безспірно підтверджують, що позивач набув право власності на спірне майно.
            Скаржник в своїй апеляційній скарзі покликається як на єдину підставу для скасування рішення місцевого суду, що майно, яке є предметом спору вибуло з володіння позивача не на підставі електронних торгів, а на підставі неправомірної реєстрації права власності 03.06.2020 року державним реєстратором Бібрської міської ради Поломаним В.Д. на підставі сертифікату ДАБІ від 31.12.2010 року № ЛВ001828 за Бондаровським Р.А., а тому суд повинен був перевірити правомірність реєстрації права власності 03.06.2020.
З наявного в матеріалах справи сертифікату відповідності Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, серія та номер ЛВ001828, виданий ще 31.12.2010 року, на підставі акта готовності об”єкта до експлуатації від 27 грудня 2010 року ОСОБА_1 – замовник об”єкта будівництва на нежитлові приміщення після реконструкції загальною площею 61,9 кв.м. (інд.21-1,21-2,21-3) в підвальному поверсі трьохповерхового житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6. Однак, інформації та доказів, які документи стали підставою видачі дозвільних документів ОСОБА_1 за адресою м. Львів, вул. Ужгородська, 6, позивач не надав (том ІІ, а.с.188-189).
Надалі нежитлове приміщення неодноразового було об”єктом переходу права власності. Також спірне нежитлове приміщення було об”єктом арешту у рамках ВП №63140932, кримінального провадження, відомості про яке внесено 02.10.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020140000000800, тощо.
Натомість з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 101319989 від 24.10.2017 вбачається, що підставою виникнення права власності Львівської міської  ради на спірне приміщення є лист фонду Держмайна № 03-13-04082 від 29.06.2017 та рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 13.10.2017.
Передує вищезазначеним обставинам видана ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» довідка від 18.04.2017 за № 2302 вих – 1927 про те, що: «на нежитлові приміщення ХІ/11,9 кв. м.; ХІІ/45,1 м. кв. загальною площею 57,0 кв. м. в будинку № 6 по вул. Ужгородська, в м. Львові реєстрація не проводилася та свідоцтв про право власності не видавалось. Приміщення є ізольованим. Інформація про належність та порядок користування вищевказаними нежитловими  приміщеннями в інвентаризаційній справі ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» відсутня».
Отже, з вищезазначеного слідує, що позивачем 24.10.2017 зареєстровано право власності на спірні приміщення за документами, які містилися в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», і, які начебто передано в оренду ЛКП «Старий Львів», без встановлення фактичної площі даного приміщення.
Враховуючи вищенаведене судова колегія констатує, що відповідач є добросовісним набувачем, оскільки майно було продано на електронних торгах в порядку, встановленому для виконання виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні. Електронні торги в судовому порядку недійсними не визнавалися.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до          статті 388          цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Майно набуте ТОВ “Неро-Продмаркет” (добросовісний набувач) на підставі проведення ДП “СЕТАМ” (організатор) електронних торгів з продажу майна боржника – ТОВ “Фортуна Систем Інвест”.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах. Тому, для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої          статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі N 669/927/16-ц (провадження N 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі N 610/1030/18 (провадження N 14-436цс19)).
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів          статті 388 ЦК України          слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої          статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Відомості з Державного реєстру прав презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (з врахуванням правової позиції, висловленої ВП ВС у постанові від 02.11.2021 року у справі №925/1351/19).
Як зазначено вище, нежитлове приміщення набуте ТОВ “Неро-Продмаркет” на підставі проведення ДП “СЕТАМ” (організатор) електронних торгів з продажу майна боржника – ТОВ “Фортуна Систем Інвест”.
У цьому випадку, безпідставно покладати на відповідача обов`язок перевіряти та аналізувати обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача.
Суд звернув увагу в рішенні, що при оцінці добросовісності чи недобросовісності набувача майна враховано, що торги у межах здійснення виконавчого провадження виступають найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та "юридичне очищення" майна, придбаного у такий спосіб. З урахуванням вищенаведеного, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення детально дослідив дані правовідносини сторін і дійшов до правильного висновку.
Також, судом враховано правову позицію, висловлену КЦС ВС у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц та від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, у яких останній дійшов висновку, що “конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод”. 
З огляду на викладене, враховуючи наведені положення законодавства та встановлені обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.  Отже, господарським судом правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог. 
Щодо скасування додаткового рішення судова колегія зазначає, що оскільки суд не знайшов підстав для скасування рішення у даній справі та задоволення вимог позивача, то і відсутні правові підстави для скасування додаткового рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Судові витрати, у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

             Рішення Господарського суду Львівської області від 24.03.2022  та додатковерішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2022 у справі № 914/2736/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської міської ради без - задоволення. 
Судові витрати покласти на скаржника.
Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.  
Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 19.08.2022.

Головуючий суддя                                                            Г.В. Орищин

суддя                                                                                Н.А. Галушко

        суддя                                                                                М.Б. Желік