Справа № 341/223/21 
Провадження № 22-ц/4808/377/22 
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                                Томин О.О., Фединяка В.Д.,
секретаря                        Мельник О.В.,
за участю                        представника апелянта 
адвоката Шевчук-Філімон Н.М.,
відповідача ОСОБА_1 , 
представника відповідача адвоката Мушинського В.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни на рішення Галицького районного суду від 24 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Мергеля М.Р. в м. Галич, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дубовецької сільської ради про позбавлення батьківських прав, 
в с т а н о в и в:
В лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Галицької РДА про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Галицького районного суду від 18 серпня 2016 року розірвано. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею. Більше п`яти років вона одна бере участь у вихованні та матеріальному утриманні сина, його фізичному та духовному розвитку. Відповідач не цікавиться життям дитини, не допомагає матеріально, хоча має таку можливість, так як є працездатним та має дохід. Зазначене свідчить, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Посилаючись на наведене, позивачка просила ухвалити рішенням, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати з відповідача аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі по 3 000 грн на дитину щомісячно до досягнення сином повноліття.
Ухвалою Галицького районного суду від 19 квітня 2021 року третю особу - Службу у справах дітей Галицької РДА замінено на Службу у справах дітей Галицької міської ради, а ухвалою від 07 липня 2021 року третю особу - Службу у справах дітей Галицької міської ради замінено на належну - Службу у справах дітей Дубовецької сільської ради.
Ухвалою від 13 жовтня 2021 року Галицький районний суд задоволив клопотання позивачки ОСОБА_2 про відмову від позову в частині стягнення аліментів та закрив провадження у справі в цій частині.
Рішенням Галицького районного суду від 24 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дубовецької сільської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук-Філімон Н.М. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначила, що в порушення статті 263 ЦПК України суд не дав належної оцінки доказам по даній справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. 
Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити.
Представник відповідача - адвокат Мушинський В.Т. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість. 
Зазначив, що в апеляційній скарзі не конкретизовано, які саме докази не були досліджені судом та які норми матеріального та процесуального права порушено. Зауважив, що відповідач любить свого сина та бажає брати участь у його вихованні, однак позивачка чинить йому перешкоди. 
Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримала, просила її задоволити.
Відповідач та його представник скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник служби у справах дітей Дубовецької сільської ради в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без їхньої участі. Зазначила, що позиція служби у справах дітей викладена в оскаржуваному рішенні та є незмінною. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Галицького районного суду від 18 серпня 2016 року розірвано. 
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого після розірвання шлюбу визначено з матір`ю (а.с. 8, 9).
З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 вбачається, що 16 грудня 2016 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 (а.с. 10).
За даними акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 03 лютого 2020 року, складеного комісією Дубовецької сільської ради, позивачка разом з чоловіком ОСОБА_4 та синами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають без реєстрації в АДРЕСА_1 (а.с. 11).
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала достатньо доказів в розумінні статей 76-79 ЦПК України на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини для застосування до нього такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 СК України.
Пунктом 2 частини першої зазначеної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
В пункті 15 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Під час розгляду справи відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначав, що любить свого сина, не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та хоче брати участь у вихованні сина, проте позивачка йому перешкоджає та не дозволяє зустрічатись з дитиною, а отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язок з сином.
За правилами частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України). 
Встановлено, що 21 липня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дубовецької сільської ради розглянуто питання щодо можливості та доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Дубовецької сільської ради від 21 липня 2021 року, комісія не вбачає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 71).
Доказів винного, свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини позивачка суду не надала суду.
Посилання апелянта на відсутність батька в житті дитини тривалий час, в даному випадку, не можна розцінювати як безпосередню підставу для задоволення позову. З пояснень наданих відповідачем і в апеляційному суді, останній пояснив, що дійсно значний проміжок часу не спілкувався з дитиною, але це було зумовлено поведінкою позивача, яка усіляко намагалася перешкодити спілкуванню. Потім стало зрозуміло, що спілкування слід відновлювати поступово, щоб не травмувати дитину. Пояснив, що любить свого сина і буде намагатися брати активну участь у його житті та вихованні. З огляду на це, колегія суддів погоджується з правильністю рішення. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду від 24 листопада 2021 року залишити без змін.
Відновити дію рішення Галицького районного суду від 24 листопада 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 травня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Томин О.О.
       Фединяк В.Д.