КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4108/2022                                             
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            21 липня 2022 року                                                                        м. Київ
                                                                                                                      Справа № 369/9450/21
 
            Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,    
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 ,на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2021 року, постановлену у складі судді Дубас Т.В.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Одеський бульвар» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
встановив:
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2021 року закрито провадження у справі за позовом ТОВ «Управляюча компанія «Одеський бульвар» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управляюча компанія «Одеський бульвар» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн. 
 
Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду в частині стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн. та покласти судові витрати на позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
Вказує, що суд безпідставно встановив, що заборгованість за житлово-комунальні послуги погашена відповідачем після пред`явлення позову, проігнорував факт здійснення відповідачем платежу без порушення умов договору про надання таких послуг, та подання позивачем позову за відсутності предмету спору, а тому суд першої інстанції неправильно застосував ч. 3 ст. 142 ЦПК України та помилково стягнув з відповідача витрати по сплаті судового збору.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Управляюча компанія «Одеський бульвар» - Васюк М.М. посилаючись на те, що на момент подання цього позову до суду  предмет спору існував і припинив існувати вже після відкриття провадження у справі.  
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки предметом спору було стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 786, 37 грн., яка відповідачем після пред`явлення позову погашена, то провадження у справі підлягає закриттю, у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Разом з тим, суд дійшов висновку про відмову у поверненні судового збору, що передбачено ч. 2 ст. 255 ЦПК України, оскільки судовий збір не повертається у разі, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом, посилаючись при цьому на п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір». У зв`язку з чим, суд першої інстанції, керуючись ч. 3 ст. 142 ЦПК України, стягнув з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 грн.
 
З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 09 липня 2021 року позивач ТОВ «Управляюча компанія «Одеський бульвар» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що в порушення умов договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, комунальних та додаткових послуг, який укладено між сторонами 22 червня 2021 року, відповідачем не сплачено  кошти за спожиті житлово-комунальні послуги за червень 2021 року у розмірі 786,37 грн.   
До позовної заяви додано, зокрема,  копію договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, комунальних та додаткових послуг від 22 червня 2021 року та довідку про нарахування та сплату послуг за утримання житла та комунальних послуг, відповідно до якої станом на 06.07.2021 року заборгованість складає 786, 37 грн. 
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до розгляду на 31 серпня 2021 року на 14 год. 15 хв. 
23 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на те, що 12.07.2021 року ним була здійснена оплата за червень 2021 року в розмірі 786, 37 грн. 
16 листопада 2021 року представник ТОВ «Управляюча компанія «Одеський бульвар» - Васюк М.М. подав заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та повернення сплаченого судового збору, чим визначив межі своїх вимог з підстав, передбачених п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 255 ЦПК України, п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 12 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ч.1 та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору; позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Відповідно до ч.2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Згідно з ч.3 ст.142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
 
Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2020 року в справі № 522/8782/16-ц зазначено, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.  
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від: 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20.
 
Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20,  відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови,  якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
 
Таким чином, закриття провадження у справі внаслідок відсутності предмета спору пов`язується з тим, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самим сторонами врегульовані спірні питання. Закриття провадження в справі може з цієї підстави мати місце як за заявою сторони в процесі, так і за відсутності такої. 
Натомість закриття провадження в справі внаслідок відмови позивача від позову при певній зовнішній подібності до закриття провадження через відсутність предмета спору пов`язується з іншими підставами та діями: обов`язковою наявністю заяви (вольової дії) позивача; роз`ясненням позивачу процесуальних наслідків його дій; прийняттям судом відмови позивача від позову. Відсутність предмета спору і відмова позивача від позову не є тотожними юридичними фактами, відмова від позову може мати місце з різних причин, а предмет спору при цьому може продовжувати існувати.
Саме з відмовою позивача від позову кореспондуються положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України, за якими у разі такої відмови від позову понесені позивачем витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача; однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
 
Як вбачається із змісту клопотання про закриття провадження у справі,  представник позивача просив закрити провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст. 255  ЦПК України, оскільки відсутній предмет спору, та повернути судовий збір.
Право вибору процесуального способу закінчення судового спору з відповідачем, якщо для цього у позивача виникли підстави, належить позивачеві. Тому ТОВ «Управляюча компанія «Одеський бульвар» вправі як відмовитись від позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу, так і поставити питання про закриття провадження в справі внаслідок відсутності предмета спору. Позивач скористався своїм правом щодо останнього способу завершення процесу.
Однак, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції помилково ототожнив закриття провадження у зв`язку із відмовою позивача від позову унаслідок задоволення вимог відповідачем та закриття провадження у справі у зв`язку відсутністю предмета спору, що визначено процесуальним законом як окремі підстави закриття провадження, які в свою чергу тягнуть за собою різні наслідки щодо відшкодування судових витрат (стягнення судового збору з відповідача або повернення з державного бюджету). 
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст. 133 ч. 2 ЦПК України). 
Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях; у цьому разі судовий збір повертається повністю (ст. 7 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону України «Про судовий збір»).
Таким чином, у  разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, судовий збір має бути повернуто позивачу з державного бюджету. 
 
З матеріалів справи вбачається, що  відповідно до п. 3.1 ст. 3 Договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, комунальних та додаткових послуг 22 червня 2021 року, розрахунковим періодом є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, на підставі рахунку, виставленого Виконавцем. Рахунок надається Споживачу до 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим.
Відповідно до довідки про нарахування та сплату послуг за утримання житла та комунальних послуг станом на 06.07.2021 року заборгованість відповідача складає 786, 37 грн.
12.07.2021 року відповідачем внесено оплату послуги за утримання житла та комунальних послуг у розмірі 786, 37 грн., про що свідчить копія квитанції від 12.07.2021 року (а.с. 44).
Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не встановив наявність спору між сторонами на момент пред`явлення позову, виходячи з того, що строк сплати платежу  за червень настав лише 20 липня 2021, тоді як позов було пред`явлено 09 липня 2021 року, тобто до настання строку платежу, а тому дійшов помилкового висновку, що після подання позовної заяви до суду відповідачем  ОСОБА_1 зазначена сума у розмірі 786, 37 грн. була сплачена саме як  заборгованість. 
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що її мотивувальна частина суперечить резолютивній, оскільки, відмовляючи представнику позивача у поверненні судового збору, суд першої інстанції послався на те, що судовий збір не повертається у разі, якщо позивач відмовився від позову, і така відмова прийнята судом. Однак  резолютивна частина ухвали не містить прийняття відмови позивача від позову, а закриваючи провадження у справі, суд у резолютивній частині підставою закриття зазначив п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, тобто «відсутній предмет спору». 
Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З викладеного вбачається, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, послався одночасно на дві підстави  з формулюванням :  у зв`язку з відмовою від позову, з підстав відсутності предмета спору, внаслідок задоволення вимог позивача після пред`явлення позову, наслідком якого визначив застосування положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України. 
Проте застосування одночасно двох підстав закриття не передбачено нормами процесуального законодавства, при цьому визначена судом процесуальна підстава «відмова позивача від позову» не відповідає межам заяви позивача, формулювання суду є недопустимим та невизначеним у правовому розумінні, позаяк об`єднує одночасно різні за умовами виникнення та застосування підстави для закриття провадження в справі.
Порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання щодо закриття провадження в справі та як наслідок - необґрунтованого стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2021 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
            Повний текст постанови складено 08 серпня 2022 року.

  Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                     Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                        Немировська О.В.