ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1620/22 Справа № 201/8092/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш В.І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі - Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою, в обґрунтування якої посилався на те, що постановами Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року, 19 листопада 2009 року та 25 січня 2010 року у справі №3-00003/10 він був позбавлений свободи шляхом примусового поміщення до психіатричного закладу.
       Рішенням ЄСПЛ від 26 травня 2015 року у справі «Заїченко проти України №2», постановами Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року, Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року і від 22 січня 2018 року позбавлення свободи 23 липня 2009 року, 14 вересня 2009 року і 03 серпня 2010 року було визнано незаконним.
       Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2009 року було встановлено, що постанова від 23 липня 2009 року була ухвалена з метою виховання у дусі демократії.
       Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2017 року було встановлено, що метою постанов від 23 липня 2009 року та 19 листопада 2009 року про позбавлення свободи не було ані звільнення заявника від покарання, ані покарання заявника.
       При цьому зазначив, що статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлений вичерпний перелік підстав для позбавлення людини свободи. Відповідно до вказаної статті Конвенції законна мета це обов`язкова умова позбавлення волі.
       У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що станом на 23 липня 2009 року, 19 листопада 2009 року та 25 січня 2010 року дух точного та неухильного додержання Конституції та законів України та демократії полягав для суду в праві свавільного, тобто, без встановлених ст.5 КЗПЛОС обмежень та приводів, позбавлення заявника свободи шляхом примусового поміщення до психіатричного закладу.
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.
       Заінтересована особа, відповідно до ст.360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.
       Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що заявник просить встановити факт у не передбачений законом спосіб, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення його вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
       Частиною 1 статті 315 ЦПК України визначено перелік фактів, які встановлюються у судовому порядку.
       Так, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
       У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.
       Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника, з наступних підстав.
       Як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про встановлення факту, що станом на 23 липня 2009 року, 19 листопада 2009 року і 25 січня 2010 року дух точного та неухильного додержання Конституції та законів України та демократії полягав для цього суду в праві свавільного, тобто, без встановлених ст.5 КЗПЛОС обмежень та приводів, позбавлення заявника свободи шляхом примусового поміщення до психіатричного закладу.
       Обґрунтовуючи вищевказані вимоги, заявник посилався на те, що від встановлення даного факту залежить виникнення його права на відновлення низки прав, порушених у справі №3-0003/10, включно з реалізацією прав на відшкодування завданої зазначеними незаконними діями шкоди.
       Проте, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що від встановлення даного факту залежить виникнення його права на відновлення низки прав, зокрема, реалізація права на відшкодування завданої зазначеними незаконними діями шкоди, заявник ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не надав, тоді як, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
       У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Згідно із ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       У свою чергу, відповідно до ст.129 Конституції України одним із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
       Таким чином, Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.
       Згідно із зазначеними положеннями Конституції судові рішення і відповідно дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов`язаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному законом порядку до суду вищої інстанції, однак, ніяк не в інший суд першої інстанції, зокрема, шляхом встановлення факту, що має юридичне значення.
       Отже, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що заявник невірно обрав спосіб захисту порушеного права, вимагаючи цивільний суд установити факт, що станом на 23 липня 2009 року, 19 листопада 2009 року та 25 січня 2010 року дух точного та неухильного додержання Конституції та законів України та демократії полягав для суду в праві свавільного, тобто, без встановлених ст.5 КЗПЛОС обмежень та приводів, позбавлення заявника свободи шляхом примусового поміщення до психіатричного закладу.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року - залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова