ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року	Львів	Справа № 140/16449/21 пров. № А/857/7422/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 28 березня 2022 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області  про визнання  протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Каленюк Ж.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення від 19 червня 2021 року № 907600145341 про перерахунок його пенсії; зобов`язати здійснити з 13 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії за вислугу років згідно з  постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури»,  Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру»  (далі – Закон № 1789-ХІІ) та  Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру»  (далі – Закон № 1697-VII), виходячи з розрахунку 90 процентів від суми місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Волинської області від 06 березня 2020 року № 18-98вих-20, без обмеження граничного розміру пенсії та з урахуванням раніше проведених виплат. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що йому призначено пенсію на підставі  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ  у розмірі 90 процентів середнього місячного заробітку прокурора району. Вказує, що право на отримання пенсії у зазначеному розмірі при проведенні перерахунків пенсії неодноразово підтверджено судовими рішеннями. Проте, ГУ ПФУ у Волинській області прийняло рішення від 19 червня 2021 року № 907600145341 про перерахунок його пенсії на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 140/8102/20, яким ГУ ПФУ у Волинській області зобов`язано здійснити з 13 грудня 2019 року перерахунок його пенсії відповідно до  статті 86 Закону № 1697-VII  на підставі довідки прокуратури Волинської області від 06 березня 2020 року №18-98вих-20. Вважає, що рішення від 19 червня 2021 року № 907600145341 не відповідає рішенню суду у справі № 140/8102/20, оскільки при здійсненні перерахунку пенсії відповідач встановив новий відсотковий розмір пенсії від заробітку, а також обмежив розмір пенсії десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, й безпідставно визначив заробіток, з якого обраховується пенсія, у розмірі 42100,00 грн (на підставі пункту 1  статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,  статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого  Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»). Зазначає, що оскільки пенсію йому призначено у липні 2005 року у розмірі 90 відсотків середньомісячного заробітку відповідно до норм  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, то при перерахунку пенсії має застосовуватися саме норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Вказує, що перерахунок пенсії пов`язаний з переглядом розміру вже призначеної пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати. Частина друга  статті 86 Закону №1697-VII  підлягає застосуванню при призначенні пенсії вперше, а не її перерахунку, а застосування нових положень до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності, суперечить вимогам частини першої  статті 58 Конституції України. Вважає, що зміни до  Закону України «Про прокуратуру»  стосовно зниження відсоткового розміру пенсії та обмеження максимального розміру пенсії поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, яким пенсія призначена та виплачується саме за нормами  Закону №1697-VII  з дати набрання ним чинності.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовлено.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки на час проведення позивачу перерахунку пенсії (починаючи з 13 грудня 2019 року)  стаття 50-1 Закону № 1789-ХІІ  відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону № 1697-VII у частині перерахунку пенсії втратила чинність, то на спірні правовідносини поширюються положення частини другої  статті 86 Закону № 1697-VІІ, у силу вимог яких пенсія працівникам прокуратури призначається (перераховується) в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, тому позовні вимоги у частині    перерахунку пенсії у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи правові висновки Верховного Суду у справі № 580/5962/20, на спірні правовідносини поширюються положення абзацу шостого частини п`ятнадцятої  статті 86 Закону № 1697-VII, які встановлюють обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив: скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю; скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та зупинити провадження у справі
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення та ухвала про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі є незаконними та необґрунтованими, прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що перерахунок пенсії з 13 грудня 2019 року ГУ ПФУ у Волинській області мало провести на підставі відновленої  Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-р/(ІІ)/2019 первинної редакції частини двадцятої  статті 86 Закону № 1697-VII, яка зменшення відсоткового розміру пенсії не передбачає. Вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню висновки Верховного Суду у справі № 580/5962/20. Наголошує, що у спірному рішенні для обрахунку пенсії взято заробітну плату, що не відповідає розміру місячного заробітку за відповідною посадою у довідці прокуратури Волинської області від 06 березня 2020 року № 18-98вих-20. Крім того, в апеляційній скарзі висловлює заперечення щодо ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Вважає, що провадження у справі слід зупинити до вирішення Конституційним Судом України у порядку конституційного провадження конституційних скарг ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо відповідності  Конституції України  положень абзацу шостого частини п`ятнадцятої  статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ «Про прокуратуру»  зі змінами, частини першої  статті 2 Закону України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 01 липня 2005 року отримує пенсію за вислугу років, яка йому була призначена відповідно до  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ;    на обліку як отримувач пенсії перебуває в ГУ ПФУ у Волинській області.
06 березня 2020 року прокуратурою Волинської області позивачу видано довідку № 18-98вих-20 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, згідно з якою розмір заробітної плати (грошового забезпечення), з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за нормами, чинними на 06 вересня 2017 року за відповідною (прирівняною) посадою «керівник місцевої прокуратури», становить 45397,34 грн (а.с.18).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 140/8102/20, яке набрало законної сили 20 травня 2021 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 , зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області з 13 грудня 2019 року здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії за вислугу років відповідно до  статті 86 Закону №1697-VII  на підставі довідки прокуратури Волинської області від 06 березня 2020 року № 18-98вих-20 з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумами пенсії (а.с.30-33).
Згідно з рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 19 червня 2021 року № 907600145341 ОСОБА_1 з 01 липня 2021 року проведено перерахунок пенсії у зв`язку із зміною прожиткового мінімуму (масовий), за яким основний розмір пенсії становить 25260,00 грн, виходячи з відсоткового розміру пенсії    60 процентів від середнього заробітку (42100,00 грн х 60%). Розмір пенсії з надбавками з 01 липня 2021 року становить 25373,88 грн, а призначено щомісячно до виплати - 18540,00 грн, з 01 грудня 2021 року - 19340,00 грн (а.с.19).
У позовній заяві позивач стверджує, що до липня 2021 року отримував пенсію у розмірі 18187,28 грн.
У зв`язку із перерахунком пенсії з 01 липня 2021 року ОСОБА_1 30 серпня 2021 року звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області, просив скасувати рішення від 19 червня 2021 року № 907600145341 та здійснити перерахунок його пенсії на підставі довідки прокуратури Волинської області від 06 березня 2020 року № 18-98вих-20, виходячи з розміру 90 відсотків від суми місячної заробітної плати та без обмеження пенсії максимальним розміром, починаючи з 13 грудня 2019 року (а.с.16).
Листом від 06 жовтня 2021 року № 11344-10544/Л-02/8-0300/21 ГУ ПФУ у Волинській області стосовно виконання рішення суду у справі № 140/8102/20 повідомило, що на момент проведення перерахунку пенсії чинна норма  статті 86 Закону №1697-VII  встановлює розмір пенсії 60 процентів від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; максимальний розмір пенсії (урахуванням надбавок, доплат, додаткової пенсії тощо) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Також роз`яснено, що враховуючи розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, максимальний розмір пенсії становить з 01 грудня 2019 року - 16380,00 грн, з 01 липня 2020 року - 17120,00 грн, з 01 грудня 2020 року - 17690, грн, з 01 липня 2021 року - 18540,00 грн. Крім того, з посиланням на положення пункту 1  статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  інформовано, що з урахуванням максимальної величини нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до  закону  станом на 2017 рік, для обчислення пенсії враховано суму заробітної плати керівника місцевої прокуратури станом на 06 вересня 2017 року, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, - 42100,00 грн (25 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік», тобто 25* 684,00 грн) (а.с.17).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Щодо відсоткового розміру, який підлягає застосуванню при перерахунку призначеної позивачу пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
На час призначення позивачу пенсії особливості пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури визначалися статтею 50-1 Закону України  «Про прокуратуру»  від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі – Закон № 1789-XII) (до 15 липня 2015 року).
Відповідно до частини першої цієї  статті Закону № 1789-XII  прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Законом України від 08 липня 2011 року №  3668-VI  «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі – Закон № 3668-VI) у  статтю 50-1 Закону № 1789-ХІІ  внесено зміни, відповідно до яких пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі  види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок  на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року  страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII  «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»  (далі – Закон № 1166-VII) у  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ  у частинах другій і п`ятій цифри  80  замінено цифрами  70.
Законом України від 28 грудня 2014 року №  76-VIII  «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України»  (далі – Закон № 76-VIII) у  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ  у частинах другій та п`ятій цифри  70  замінено цифрами  60.
За правилами частини вісімнадцятої цієї статті (у редакції, чинній до 01 січня 2015 року) призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи. З 01 січня 2015 року умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначалися Кабінетом Міністрів України.
Водночас, 15 липня 2015 року набрав чинності  Закон № 1697-VII, відповідно до Розділу ХІІ  «Прикінцеві положення»  якого визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, зокрема,  Закон № 1789-XII, крім, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, що втратили чинність з 15 грудня 2015 року.
З набранням чинності  Законом № 1697-VII  пенсійне забезпечення працівників прокуратури регулюється положеннями статті 86, за правилами частин першої, другої якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року  страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Згідно з частиною двадцятою цієї статті 86 Закону № 1697-VII призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки.
Відповідно до частини першої  статті 58 Конституції України  закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту  статті 58 Конституції України, викладеними у  рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Конституційний Суд України за результатами розгляду справи №3-209/2018 (2413/18, 2807/19) ухвалив Рішення від 13 грудня 2019 року №7-р(II)/2019 та визнав таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення частини двадцятої  статті 86 Закону №1697-VІІ  зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України; положення частини двадцятої  статті 86 Закону №1697-VІІ  зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Прокуратурою Волинської області відповідно до  Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-(ІІ)2019  та  постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури»  ОСОБА_1 було видано нову довідку від 06 березня 2020 року №18-98 вих-20 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій.
Право позивача на перерахунок пенсії з 13 грудня 2019 року на підставі цієї довідки встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 140/8102/20.
При вирішенні позовних вимог щодо відсотку заробітної плати, з якого відбувається перерахунок пенсії, колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі № 580/5962/20.
Враховуючи наведене, до правовідносин щодо визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло після набрання чинності  Законом № 1697-VII, повинні застосовуватись виключно норми цього  Закону, оскільки застережень щодо застосування норми, що визначала розмір місячного заробітку у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії,  Закон № 1697-VII  не містить та не встановлює окремого порядку обчислення відсоткового розміру під час перерахунку раніше призначеної пенсії з урахуванням норми  Закону № 1789-XII, що визначала розмір місячного заробітку у відсотках та яка діяла на момент призначення пенсії, тобто одночасного застосування норм, які передбачені різними законами.
Такий правовий висновок узгоджується з покладеним в основу  Закону № 1697-VII  принципом єдності системи прокуратури України, що забезпечується, зокрема єдиним статусом прокурорів, який передбачає однакове матеріальне та соціально-побутове забезпечення, зокрема пенсійне забезпечення прокурорів.
Враховуючи наведене, розмір відсотків, який враховується під час перерахунку пенсії, має бути співмірним із тим, який застосовується під час призначення пенсії працівникам прокуратури. Встановлення різних підходів до порядку обчислення відсоткового розміру під час перерахунку пенсії після набуття чинності  Законом № 1697-VII  порушує справедливий баланс між інтересами працівників прокуратури, яким пенсія призначається відповідно до цього  Закону, та тими, яким вона була призначена відповідно до  Закону №  1789-XII, ставить у нерівне становище працівників прокуратури, які отримали право на пенсію відповідно до  Закону № 1697-VII.
У  рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018  зазначено, що положення частини першої  статті 22 Конституції України  необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що гарантією належного пенсійного забезпечення працівників прокуратури є право на безумовний перерахунок розміру пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Таке право за своєю суттю направлене на збільшення розміру виплачуваної працівнику прокуратури пенсії, а гарантія дотримання конституційного права на соціальний захист, зокрема щодо недопущення зменшення такого розміру у випадку перерахунку пенсії, має бути забезпечена виплатою пенсії в раніше встановленому розмірі.
На час звернення позивача із заявою до відповідача  стаття 50-1 Закону №  1789-ХІІ  відповідно до пункту 3  Прикінцевих положень Закону № 1697-VII  у частині перерахунку пенсії втратила чинність.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до правовідносин щодо визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло після набранням чинності  Законом № 1697-VII, повинні застосовуватись виключно норми цього  Закону, зокрема частини другої статті 86, якими встановлено, що пенсія призначається у розмірі 60 % від суми місячної (чинної) заробітної плати працівників прокуратури, а не норма, що визначає розмір місячного (чинного) заробітку у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.
Стосовно позовних вимог  в частині обмеження пенсії максимальним розміром, колегія суддів вказує наступне.
За змістом  статті 2 Закону № 3668-VI, який набрав чинності 01 жовтня 2011 року, максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України  «Про прокуратуру», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Цим Законом було внесено зміни до  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, положення частини п`ятнадцятої якої викладено в аналогічній редакції.
При цьому абзацом першим пункту 2 розділу  II  «Прикінцеві та перехідні положення»  Закону № 3668-VI  встановлено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Абзацом другим цього пункту визначено, що пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), установленому цим Законом.
Колегія суддів зазначає, що положення пункту 2 розділу  II  Прикінцеві та перехідні положення  Закону № 3668-VI  спрямовані на врегулювання питань, які виникли у зв`язку із застосуванням  Закону № 3668-VI  стосовно осіб, у яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір, а саме  надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту, коли особа набуде право на перерахунок, на розмір її пенсії будуть поширюватися загальні правила щодо обмежень.
Закон № 1789-ХІІ  втратив чинність (крім окремих положень, які не стосуються спірних правовідносин) у зв`язку з набранням чинності  Законом № 1697-VII, за правилами абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 якого максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Враховуючи наведене, з моменту набрання чинності  Законом № 1697-VII  питання призначення та перерахунку пенсій працівникам прокуратури врегульовувалися нормами цього  Закону, зокрема статтею 86, частиною п`ятнадцятою якої були встановлені обмеження пенсії максимальним розміром.
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду при розгляді справи № 580/5962/20 у постанові від 21 грудня 2021 року відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 589/3997/16-а у подібних правовідносинах та сформував правовий висновок, відповідно до якого пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, призначеної працівнику прокуратури до набрання чинності цим  Законом, а встановлює особливе регулювання щодо застосування такого обмеження до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності    Законом №3668-VI, і в яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим  Законом  перевищував максимальний розмір. Зокрема, шляхом надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту відповідності розміру пенсії максимальному розміру пенсії, - поширення на її розмір загальних правил щодо обмежень, установлених    статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ, а з 14 жовтня 2014 року - абзацом шостим частини п`ятнадцятої  статті 86 Закону №1697-VII.
Як слідує з матеріалів справи, внаслідок перерахунку пенсії позивача її розмір перевищив максимальний.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюються положення абзацу шостого частини п`ятнадцятої  статті 86 Закону №1697-VII, які встановлюють обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині здійснення перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром слід відмовити.
Крім того, аналізуючи питання правомірності встановлення таких обмежень, необхідно зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо можливості встановлення обмежень розміру соціальних виплат.
Так, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі  ЄСПЛ) свідчить про те, що, неодноразово висловлюючи правову позицію щодо можливості обмеження розміру соціальних виплат, ЄСПЛ, не заперечуючи право держав зменшувати такий розмір, не сформулював правової позиції щодо достатнього розміру таких соціальних виплат, підкреслюючи водночас необхідність забезпечення прозорості, недискримінаційного характеру відповідних змін, не покладення надмірного тягаря на заявників внаслідок такого втручання держави. Така практика свідчить про достатньо широке  поле  для розсуду, яке ЄСПЛ залишає державам у питаннях соціального забезпечення.
Наведене свідчить про те, що ЄСПЛ визнає можливість того, що виплати соціального страхування можуть бути зменшені або припинені, однак, розглядаючи питання відповідності таких дій, у кожній конкретній справі ураховує всі відповідні обставини справи і з`ясовує: чи було законним таке втручання, чи переслідувало легітимну мету таке втручання та чи не поклало таке втручання надмірний тягар на особу, якої це стосується.
За аналогічних обставин ЄСПЛ не констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа Valkov and Others v. Bulgaria (заява № 2033/04); справа Khoniakina v. Georgia (заява № 17767/08)).
Хоча виплати соціального страхування є  майном  у розумінні статті 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак обмеження максимальним розміром пенсій працівникам прокуратури не може вважатися порушенням їх права володіння цим майном, оскільки такі здійснені державою шляхом введення нових законодавчих положень з метою регулювання політики соціального забезпечення. Встановлені обмеження не є непропорційними та не призводять до порушення сутності пенсійних прав.
Водночас розмір пенсії працівників прокуратури, з урахуванням встановлених обмежень максимальною сумою, залишається вищим середньомісячного розміру пенсії в Україні. Тобто, встановлення максимального розміру пенсії для працівників прокуратури не поставило їх у невигідне становище, оскільки їх право на соціальне забезпечення було за ними збережене, вони не були позбавлені своїх засобів для існування і не були піддані ризикові недостатності таких засобів для життя. Тому встановлення максимального розміру пенсії не можна вважати таким, що поклало на працівників прокуратури надмірний чи непропорційний тягар, чи порушило їх право на мирне володіння своїм майном.
При цьому таке обмеження не є дискримінаційним, оскільки стосується не лише працівників прокуратури, а й інших категорій пенсіонерів, зокрема поширюється на пенсії, призначені відповідно до  Митного кодексу України, законів України  Про державну службу,  Про статус народного депутата України,  Про Національний банк України,  Про Кабінет Міністрів України,  Про дипломатичну службу,  Про службу в органах місцевого самоврядування,  Про судову експертизу,  Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,  Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів,  Про наукову і науково-технічну діяльність,  Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб,  Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування,  Про пенсійне забезпечення.
Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, твердження позивача про відсутність правових підстав для застосування обмеження пенсії при проведенні її перерахунку на підставі наданої ним довідки, є помилковим.
Колегія суддів зазначає, що правові висновки Верховного Суду у справі № 580/5962/20 стосуються правовідносин щодо визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло після набрання чинності  Законом №1697-VII  (хоча пенсія була призначена за нормами  Закону №1789-XII), а також застосування при перерахунку пенсії, призначеної працівнику прокуратури відповідно до  Закону №1789-XII, обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність. А тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача про відсутність підстав для врахування таких правових висновків при розгляді цієї справи.
Інші доводи позивача, зокрема, щодо невідповідності розміру середньомісячного заробітку, з якого визначено основний розмір пенсії за віком, не змінюють зміст висновків суду у розглядуваній справі, оскільки місячний розмір пенсії з надбавками до виплати є максимальним.
Щодо заперечення скаржника на ухвалу про відмову в зупиненні провадження у справі від 10 березня 2022 року колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України  суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Підстава для зупинення провадження у справі – неможливість розгляду адміністративної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, що розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення, та є істотними для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені цим судом самостійно по даній справі.
У клопотанні про зупинення провадження у справі заявник повинен надати чітке обґрунтування, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.
У той же час, у поданому клопотанні такої аргументації не наведено, а лише зазначено про об`єктивну, на думку позивача, неможливість розгляду цієї справи до ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі за конституційними ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без наведення мотивів стосовно того, які саме обставини перешкоджають розглянути цю адміністративну справу до вирішення судом конституційної юрисдикції іншої справи.
Колегія суддів зазначає, що за приписами частини другої  статті 152 Конституції України, з якою кореспондуються положення  статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Частиною третьою цієї ж  статті Основного Закону України  встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, а встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами у розумінні пункту 1 частини п`ятої  статті 361 КАС України.
Тобто, ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо відповідності  Конституції України  положень абзацу шостого частини п`ятнадцятої  статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ «Про прокуратуру»  зі змінами, частини першої  статті 2 Закону України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»  у частині поширення їх дії на  Закон № 1697, якими встановлено, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, не матиме впливу на норми матеріального права, які були застосовані судами першої та апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, і не зумовлює зміну правової регламентації спірних правовідносин у законодавстві, чинним станом на час виникнення останніх, а отже й зупинення провадження у даному конкретному випадку не можна вважати виправданим і таким, що є необхідним за цих обставин.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в ухвалі від 05 травня 2022 року у справі № 460/830/21.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зупинення провадження у справі, оскільки в даному випадку спір може бути вирішено незалежно від розгляду Конституційним Судом України справи за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо відповідності  Конституції України  положень абзацу шостого частини п`ятнадцятої  статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ «Про прокуратуру»  зі змінами, частини першої  статті 2 Закону України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 28 березня 2022 року  у справі № 140/16449/21  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 09 серпня 2022 року.