УХВАЛА

31 травня 2022 року 
м. Київ

справа № 160/12943/20
адміністративне провадження № К/990/10780/22 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 460/12943/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського міського голови Філатова Бориса Альбертовича, заступника Дніпровського міського голови Підлубного Едуарда Станіславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Департамент інноваційного розвитку про визнання протиправним розпорядження, 

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Дніпровського міського голови Філатова Бориса Альбертовича (далі - відповідач 1), заступника Дніпровського міського голови Підлубного Едуарда Станіславовича (далі - відповідач 2), в якому просила визнати протиправним розпорядження Дніпровського міського голови, підписане заступником Дніпровського міського голови Підлубним Едуардом Станіславовичем, «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 14 квітня 2020 року №452-р «Про затвердження параметрів партиципаторного бюджетування (бюджету участі) м.Дніпра у 2020 році» від 05 жовтня 2020 року за № 1190-р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 червня  2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Департамент інноваційного розвитку Дніпровської міської ради.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 травня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Стрелець Т.Г., судді: Тацій Л.В., Стеценко С.Г., касаційна скарга передана судді-доповідачу.
18 травня 2022 року суддями Стрелець Т.Г., Тацій Л.В., Стеценко С.Г. заявлено самовідводи, які обґрунтовані порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи, встановленого статтею 31 КАС України, а саме без урахування спеціалізації.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2022 року задоволено заяви Стрелець Т.Г. , Тацій Л.В. , Стеценко С.Г. про самовідвід. Відведено суддів Стрелець Т.Г., Тацій Л.В., Стеценко С.Г. від розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 460/12943/20. Передано матеріали касаційної скарги до Секретаріату Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2022 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року №699 у зв`язку з постановленням Верховним Судом ухвали від 18 травня 2022 року про відведення судді-доповідача Стрелець та суддів Тацій Л.В., Стеценка С.Г. від розгляду матеріалів цієї касаційної скарги, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Соколов В.М., Загороднюк А.Г.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом встановлено, що підставою касаційного оскарження вказано пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, в обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 січня 2020 року № 712/13071/17, від 10 грудня 2020 року у справі № 401/1987/17 щодо застосування статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 200/4659/17 щодо застосування Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, у справі № 712/13071/17 судом касаційної інстанції надавалася оцінка застосуванню положень статті 42, 46, 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»  та розпорядженням міського голови як актам індивідуальної дії, якими було покладено обов`язки у період відрядження та відпустки останнього на секретаря міської ради, а суб`єктом оскарження вказаних розпоряджень був сам секретар цієї ради.
У справі № 401/1987/17 судом касаційної інстанції надавалася оцінка правомірності винесення секретарем міської ради розпорядження, як акту індивідуальної дії, про передачу фізичній-особі підприємцю в оренду земельної ділянки. Оскільки цей акт стосувався безпосередньо прав, свобод та інтересів фізичної особи-підприємця, тому останній звернувся до суду із  позовом про його оскарження.
У справі № 200/4659/17 предметом оскарження було, зокрема, рішення міської ради як нормативно-правового акту, де суд касаційної інстанції надав оцінку застосуванню частини третьої статті 15 Закону України від 13.01.2011 №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" в редакції станом на 15 лютого 2017 року в частині дотримання процедури оприлюднення проекту рішення ради і порядку його прийняття.
Натомість у цій справі позивач оскаржує акт посадової особи органу місцевого самоврядування -  розпорядження міського голови «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 14 квітня 2020 року №452-р «Про затвердження параметрів партиципаторного бюджетування (бюджету участі) м.Дніпра у 2020 році» від 05 жовтня 2020 року за № 1190-р. 
Відтак правова природа рішення міської ради, яке було предметом судового контролю у справі № 200/4659/17 та оскаржуваного розпорядження від 05 жовтня 2020 року № 1190-р є відмінними. Звідси і відмінні вимоги щодо їх оприлюднення.
Отже, наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин справ, установлених судами, а тому посилання заявника касаційної скарги на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у цих постановах Верховного Суду є безпідставними.
Водночас покликаючись на висновки Верховного Суду, викладені у вищенаведених постановах скаржник не зазначає норми права, яку, на її думку, судом апеляційної інстанції застосовано всупереч висновкам суду касаційної інстанції. Натомість скаржником лише наведено витяги із вказаних  постанов.     
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також, у касаційній скарзі скаржник вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо наслідків порушення органами місцевого самоврядування Статуту територіальної громади міста при прийнятті рішення.
Проте такі посилання не відповідають правовому змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Водночас скаржник не визначає щодо конкретно якої саме норми права, відсутній висновок Верховного Суду.
Суд звертає увагу скаржника, що формальне посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України не може вважатись належним виконанням вимог такого пункту щодо його обґрунтування.
Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 460/12943/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського міського голови Філатова Бориса Альбертовича, заступника Дніпровського міського голови Підлубного Едуарда Станіславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Департамент інноваційного розвитку про визнання протиправним розпорядження - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	Л.О. Єресько