Постанова
Іменем України
 
29 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 756/9470/20
провадження № 61-20442св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року у складі судді Диби О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» (далі - ТОВ «Перша електрична компанія») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Позов обґрунтований тим, що з 15 січня 2020 року по 12 червня 2020 року позивач працював на посаді виконавчого директора у ТОВ «Перша електрична компанія».
 
За домовленістю сторін заробітна плата позивача була встановлена у розмірі еквівалентному 5 000,00 дол. США, що виплачується у національній валюті у відповідності до комерційного курсу АТ «Перший український міжнародний банк».
 
Позивача було звільнено 12 червня 2020 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з виплатою компенсації за вісім календарних днів щорічної відпустки.
 
Зазначив, що заборгованість по заробітній платі при звільненні з посади та станом на дату подання позову виплачена не була та становить 304 605,88 грн, що складається з: 2 000,00 дол. США (що становить 53 000,00 грн) за період з 15 січня 2020 року по 31 січня 2020 року, за лютий 2020 року - 81,66 дол. США (що становить 2 163,99 грн), за березень 2020 року - 3 148,50 дол. США (що становить 83 435,25 грн), за квітень 2020 року - 5 000,00 дол. США (що становить 132 500 грн), 8 днів основної щорічної відпустки - 33 506,64 грн.
 
Також позивач вказує, що у зв`язку з непроведенням повного розрахунку у день звільнення відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з посади, що за період з 12 червня 2020 року по 31 грудня 2020 року, що становить 1 101 226,00 грн.
 
Враховуючи викладене, позивач просив суд:
- стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 304 605,88 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 101 226,00 грн, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн та судовий збір.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Стягнуто з ТОВ «Перша електрична компанія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 304 605,88 грн.
 
Стягнуто з ТОВ «Перша електрична компанія» на користь ОСОБА_1 1 101 226,00 грн компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду, яке залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції, мотивовано тим, що умовами трудового договору від 03 лютого 2020 року було передбачено виплату грошової винагороди за виконання позивачем посадових обов`язків виконавчого директора в розмірі 5 000,00 дол. США щомісячно. Відповідач не провів повний розрахунок з позивачем при звільненні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ТОВ «Перша електрична компанія», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Оболонського районного суду м. Києва.
 
22 лютого 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 16 червня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 27 червня 2022 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Мартєв С. Ю., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що: укладення трудового договору (контракту) від 03 лютого 2020 року № 1 відбулося неуповноваженою особою; позивач не довів факт виконання трудових обов`язків; суди неправильно встановили період трудових відносин, порушили принцип змагальності та неправильно визначили розмір заборгованості.
 
Доводи інших учасників справи
 
У червні 2022 року  ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу, проте Верховний Суд вказаний відзив до уваги не бере, оскільки він поданий із пропуском строку, який наданий для подачі відзиву.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що з 15 січня 2020 року по 12 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді виконавчого директора у ТОВ «Перша електрична компанія».
 
Згідно довіреності від 15 січня 2020 року № 15/01 ТОВ «Перша електрична компанія» в особі т.в.о. директора ОСОБА_2 уповноважило ОСОБА_1 бути представником товариства в будь-яких взаємовідносинах з усіма підприємствами, установами та організаціями усіх форм власності, перед фізичними особами, а також в органах державної влади з питань, що виникають у зв`язку з виконанням повноважень (т. 1 а. с. 12).
 
Відповідно до наказу від 03 лютого 2020 року № 5 за підписом т.в.о. директора ОСОБА_2, 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 призначено на посаду виконавчого директора ТОВ «Перша електрична компанія» із заробітною платою згідно трудового договору (контракту) від 03 лютого 2020 року № 1.
 
Згідно трудового договору (контракту) від 03 лютого 2020 року № 1, укладеного між ТОВ «Перша електрична компанія» в особі т.в.о. директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивача прийнято на посаду виконавчого директора на строк з 03 лютого 2020 року по 02 лютого 2021 року включно (т. 1 а. с. 65, 66).
 
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору за виконання трудових обов`язків, передбачених цим договором та посадовою інструкцією, керівнику встановлюється щомісячна заробітна плата в еквіваленті 5 000,00 дол. США, яка виплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день платежу, два рази на місяць.
 
Згідно пункту 5.1 керівник самостійно визначає свій трудовий розпорядок.
 
Відповідно до пункту 9.2 договору, цей договір припиняється, зокрема, з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.
 
03 червня 2020 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням.
 
12 червня 2020 року наказом № 37-П позивача було звільнено з 12 червня 2020 року з займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (т. 1 а. с. 13).
 
Згідно табеля обліку використання робочого часу та актів про відсутність працівника на робочому місці, позивач в період з 03 квітня 2020 року по 12 червня 2020 року був відсутній на робочому місці впродовж восьми годин без поважної причини.
 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 30 липня 2020 року визнано рішення загальних зборів учасників ТОВ «Перша електрична компанія» про звільнення з посади директора ТОВ «Перша електрична компанія» ОСОБА_3 , оформлене протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Перша електрична компанія» від 09 січня 2020 року № 13 недійсним; визнано рішення загальних зборів учасників ТОВ «Перша електрична компанія» про призначення тимчасово виконуючого обов`язки директора на безоплатній основі ТОВ «Перша електрична компанія» ОСОБА_2 з 15 січня 2020 року та надання йому повноваження для проведення державної реєстрації змін в установчих документах товариства, оформлене протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Перша електрична компанія» від 09 січня 2020 року № 13 недійсним (т. 1 а. с. 89-93).
 
Ухвалюючи рішення, господарський суд встановив, що загальними зборами учасників ТОВ «Перша електрична компанія», що відбулися 09 січня 2020 року були прийняті, зокрема, наступні рішення:
1) звільнити з посади директора ТОВ «Перша електрична компанія» ОСОБА_3 , згідно частини третьої статті 99 ЦК України, частини першої статті 41 КЗпП України, частини четвертої статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», з 14 січня 2020 року;
2) призначити тимчасово виконуючого обов`язки директора на безоплатній основі ТОВ «Перша електрична компанія» ОСОБА_2 з 15 січня 2020 року та надати йому повноваження для проведення державної реєстрації змін в установчих документах товариства.
 
Згідно наказу ТОВ «Перша електрична компанія» від 23 грудня 2019 року № 231219-П, з 01 березня 2020 року встановлювались нові посадові оклади працівників на рівні 4 850,00 грн, а також затверджено штатний розклад товариства.
 
Згідно із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 10 квітня 2020 року відкрито кримінальне провадження № 12020100100003303 з приводу вчинення шахрайських дій стосовно ТОВ «Перша електрична компанія».
 
Особу, яку повідомлено про підозру та відомості щодо здійснення відносно неї досудового розслідування не зазначено.
 
Згідно довідки Пенсійного фонду України форми ОК-7 від 13 липня 2020 року, а також враховуючи реєстри перерахувань на рахунки отримувачів від 19 березня 2020 року № 36, від 10 березня 2020 року № 33, від 22 квітня 2020 року № 42, від 22 квітня 2020 року № 43 та меморіальні ордери від 10 березня 2020 року, від 20 березня 2020 року, від 23 квітня 2020 року та від 23 квітня 2020 року, відповідач за період з 15 січня 2020 року по 12 червня 2020 року здійснив перерахування позивачу на картковий рахунок в розмірах 98 360,32 грн, 26 185,50 грн, 26 185,50 грн, 23 805,00 грн.
 
У березні 2020 року позивачу виплачено заробітну плату за лютий 2020 року на загальну суму 124 545,82 грн, у квітні 2020 року - за березень 2020 року в розмірі 49 990,50 грн, за період з 15 по 31 січня 2020 року та за квітень 2020 року позивачу в повному обсязі не виплачено заробітну плату, а також не виплачено у зв`язку із звільненням компенсацію за вісім днів основної щорічної відпустки в розмірі 33 506,64 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
 
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
 
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
Суд установив, що на момент прийняття позивача на роботу рішення загальних зборів учасників ТОВ «Перша електрична компанія», яким призначено т.в.о. директора ОСОБА_2, що приймав позивача на роботу, скасовано не було, а тому доводи скаржника, що на час підписання трудового договору з позивачем у відповідача не було відповідних повноважень на це, не підтверджено належними доказами та суперечить наявним матеріалам справи.
 
Також, суди обґрунтовано відхилили твердження відповідача про те, що посада виконавчого директора відсутня у штатному розкладі ТОВ «Перша електрична компанія», а наказом ТОВ «Перша електрична компанія» затверджені посадові оклади працівників на рівні 4 850,00 грн, оскільки з позивачем укладався трудовий договір (контракт), який в розумінні статті 21 КЗпП України є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, встановлені угодою сторін. Крім того штатний розклад вводився в дію з 01 березня 2020 року, а позивача було прийнято на роботу 15 січня 2020 року.
 
Записи у табелі обліку використання робочого часу та акти про відсутність працівника на робочому місці не можуть бути підставою для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу та компенсації за відпустку. Позивача було звільнено з займаної посади не у зв`язку з прогулом, а за власним бажанням.
 
Щодо суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 304 605,88 грн колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідач в суді першої інстанції контрозрахунку заборгованості не надав, в матеріалах справи відсутні обґрунтовані заперечення зі сторони відповідача щодо розміру вказаної заборгованості, а тому суди обґрунтовано зазначили, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 304 605,88 грн.
 
Проте, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на наступне.
 
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
 
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
 
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
 
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
 
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
 
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
 
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
 
Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
 
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
 
З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
 
Суди попередніх інстанцій у вказаній справі стягнули з відповідача на користь позивача 1 101 226,00 грн середнього заробітку завесь час затримки розрахунку при звільненні.
 
У вказаній справі вбачається, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.
 
З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у розмірі 304 605,88 грн, що відповідає розміру заборгованості по заробітній платі.
 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
 
До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20) та у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 740/973/20 (провадження № 61-10850св21).
 
Тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України підлягає частковому задоволенню на суму 304 605,88 грн.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку зачас затримки розрахунку при звільненні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» задовольнити частково.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року змінити в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» на користь  ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір стягнутої суми з 1 101 226,00 грн до 304 605 (триста чотири тисячі шістсот п`ять) грн 88 коп.
 
В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                                     І. В. Литвиненко 
                                                                                                                                                                                                                                                                                                 С. Ю. Мартєв                                                                                                                    Є. В. Петров                                                                                                                                                                                                                                В. В. Сердюк