Номер провадження: 22-ц/813/1770/22 
Справа № 522/7162/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
за участю секретаря - Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року та представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни, про визнання договорів дарування недійсними, -

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни, про визнання недійсними договорів дарування квартири АДРЕСА_1 ; стояночного місця №7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобілю KIA Sportage, реєстраційний номер НОМЕР_1 , які були укладені між позивачем та ОСОБА_2 Також просить повернути сторони в первісний стан, шляхом виключення відомостей з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не мав наміру передавати своє майно сину, а договори дарування були складені «про людське око» без наміру реального настання правових наслідків. Підставою для визнання недійсними договорів є те, що волевиявлення дарувальника суперечило його внутрішній волі. Позивач вказує, що майно було подароване сину з метою надання звітності, для його збереження та уникнення зазіхань на майно жінки з якою позивач проживав на той час. Втім, після оформлення майна на сина, останній перестав спілкуватися з батьком, продав авто позивача без його відома та, на думку позивача, чекає його смерті. Вказує, що все його майно мало перейти сину після його смерті на підставі заповіту, а не так як вийшло.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ), за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни (м. Одеса, вул. Пироговська, буд. 7/9), про визнання договорів дарування недійсними - залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 24 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року. Відповідно до вимог якої, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвали нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни, про визнання договорів дарування недійсними.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, таким, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Апелянт зазначає, що звернувся до суду з вимогами про визнання договорів дарування недійсними мотивуючи свої вимоги положеннями статті 234 ЦК України, а саме: фіктивністю правочинів, які були вчинені без наміру створення правових наслідків.
ОСОБА_1 доводить до відома суду, що будучи заляканим сином ОСОБА_2 , знаходячись під його впливом та у панічному стані, боючись за своє життя та здоров`я, та у зв`язку з погіршенням на вказаному психоемоційному фоні стану його здоров`я, позивач був змушений, з метою уникнення фізичного насильства та майже вбивства і збереження належного йому майна, до кінця не розуміючи дійсні наслідки своїх дій. Підписати договори відчуження всього належного майна: квартири, парко місця та автомобіля.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що вказані обставини, та надані на їх підтвердження докази, не тільки не були належно оцінені судом першої інстанції, а навпаки, були перекручені, та їм була надана протилежна та неправильна правова оцінка.
Під час розгляду справи, судом були порушені норми процесуального права, диспозитивність судочинства.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції самостійно визначив правовідносини, які є спірними та які підлягають доказуванню. Позивач наголошує на тому, що позов про визнання договорів дарування недійсними на підставі ч. 1 статті 229 ЦК України не подавав, та в судовому засіданні не підтримував, а обставини з приводу укладення договору під впливом помилки судом не досліджувались.
На підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , до сулу апеляційної інстанції надає висновок експерта № 10/20 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного судовим експертом 1 кваліфікаційного класу, психологом ОСОБА_3 , судово-психіатричним експертом вищої атестаційної категорії, 2 кваліфікаційного класу, кандидатом медичних наук, лікарем психіатром вищої атестаційної категорії Семенковою І.І.
Також, апелянт звертає увагу суду на той факт, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції було надано хибну оцінку показам свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , безпідставно не прийнято до уваги надані позивачем у якості доказів виписки щодо наявності захворювань (т.1, а.с. 21-42), не прийнято до уваги та не надано належної оцінки тому факту, що 08.12.1995 року ОСОБА_1 було складено заповіт, яким він заповів все своє майно дружині (при її житті) та відповідачу ОСОБА_2 в рівних частинах (т.1, а.с. 20)
Зазначені в апеляційній скарзі обставини свідчать про те, що правовий режим спірного (спадкового майна), був вирішений шляхом укладеного заповіту, та цей факт свідчить що за життя позивач не мав наміру відчуження належного йому майна.
Тому, з огляду на зазначене, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що на його погляд стало причиною ухвалення незаконного рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

11 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу. 
Відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню.
ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції було надано належну оцінку доводам та підставам, на які посилався позивач.
Відповідач доводить до відома суду наступні обставини.
По-перше, після укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідачем були замінені замки в квартирі та в тамбурі. Після прийняття квартири в дар, відповідач нетривалий час проживав в спірній квартирі, а тому і зберіг в ній документи. Саме в цей час було зроблено внесок в ремонт воріт території ОСББ.
На виконання договору дарування, ОСОБА_2 було подано документи в ОСББ «Шампанський 2/1» для вступу до його членів та переоформлення рахунків на нього. Крім того, відповідач зазначає, що оскільки працює та обмежений у вільному часі, з метою вирішення питань по спірній квартирі, ним була видана довіреність на ім`я позивача щодо участі в ОСББ «Шампанський 2/1» від його імені, що в свою чергу підтверджує реальність оспорюваного договору.
Щодо паркомісця за адресою АДРЕСА_5 , то договір дарування також був виконаний, так як відповідач прийняв його в дар, користувався ним та сплачує за нього витрати по обслуговуванню, вступив у члени ОСББ «Морська гармонія». Крім того, ним була сплачена заборгованість, яка утворилася з боку позивача, коли він був власником квартири та парко місця.
Договір дарування автомобіля KIA SPORTAGE також був виконаний сторонами. Оскільки був переданий відповідачу, та в свою чергу в подальшому ним була видана довіреність позивачу.
По-друге, з приводу наданого позивачем в суді апеляційної інстанції висновку експерта № 10/20 за результатами проведеної психологічної експертизи ОСОБА_2 вважає за необхідне звернути увагу на те, що вказаний доказ не був предметом дослідження в суді першої інстанції, та апелянтом не вказано на поважність підстав, через які, він був позбавлений можливості подати даний доказ.
Як вбачається з наданого висновку експерта, ОСОБА_1 не мав дійсного наміру відчуження спірних об`єктів та його дії по відчуженню спірного майна не відповідали його внутрішній волі.
За таких обставин, відповідач вважає не зрозумілим, яке значення для розгляду вказаної справи має даний висновок. Виходячи з того, що сам апелянт в своїй скарзі посилається на те, що ним заявлялися вимоги лише з підстав статті 234 ЦК України, тобто відсутність наслідків правочинів.
Крім того, у самому висновку зазначаються неправдиві суперечливі дані. За таких обставин, відповідач вважає висновок експерта необ`єктивним, таким що ґрунтується на домислах та протиріччях викладених позивачем та який суперечить матеріалам справи та поясненням, які були дані позивачем в суді першої інстанції.
З огляду на викладене у відзиві, ОСОБА_2 просить суд апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2020 року під головуванням судді Ващенко Л.Г. апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року та представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни, про визнання договорів дарування недійсними було залишено без руху.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.10.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.11.2020 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року та представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни, про визнання договорів дарування недійсними було призначено до розгляду.
На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями № 3484 від 06.08.2021 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 від 20.07.2021 "Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку" та з врахуванням пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 06.08.2021 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - О. В. Князюка, суддів: Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М. для розгляду справи №522/7162/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року та представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни, про визнання договорів дарування недійсними.
Розпорядженням № 4098 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.08.2021 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А.П. та Погорєлової С. О., за таких обставин справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
29 березня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи судової практики Верховного суду по аналогічним спірним правовідносинам.
24 червня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про прийняття додаткових доказів.
Також 24.01.2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.
24 лютого 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.
29 березня 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представників.
07 квітня 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Гайдай Я.Ф. надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
08 червня 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представників.
09 червня 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Гайдай Я.Ф. надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
До судового засідання 09 червня 2022 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. 
Неявка сторони не є обов`язковою до суду апеляційної інстанції, а тому перешкоди для розгляду справи відсутні.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 20.12.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 передав безоплатно в дарунок, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №10622 (т.1 а.с.13).
В свою чергу, ОСОБА_1 придбав вищевказану квартиру АДРЕСА_1 від забудовника, провів ремонт, вселився та проживає до теперішнього часу, сплачує всі внески до ОСББ, про що свідчить довідка №98 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шампанський 2/1» від 24.04.2019 року (т.1 а.с.56).
20.12.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 передав безоплатно в дарунок, а ОСОБА_2 прийняв у власність стояночне місце № НОМЕР_4 , загальною площею 14,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №10623 (т.1 а.с.15).
27.12.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування:
- автомобіля марки KIA модель SPORTAGE, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №1095;
- автомобіля марки KIA модель VENGA, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №1095 (т.1 а.с.58).
ОСОБА_2 29.12.2017 року довіреністю уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися належним йому автомобілем марки KIA модель SPORTAGE, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Довіреність зареєстрована в реєстрі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №11053 (т.1 а.с.18).
10.01.2020 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси, як співвласника багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довіреність посвідчена головою правління ОСББ «Шампанський 2/1» Копійка Л.І. (т.1 а.с.178).
Згідно квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 сплатив за послуги з користування природного газу в квартирі АДРЕСА_1 за лютий 2020 року (т.1 а.с.245), за послуги з користування електричною енергією за грудень 2019 року (т. 1 а.с247), за травень 2019 року (т.1 а.с.248).
Наявність такої довіреності та сплата витрат за житлово-комунальні послуги не свідчить про те, що ОСОБА_1 залишився проживати в подарованій квартирі.
18.12.1995 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким заповів все своє майно ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в рівних частках (т.1 а.с.20).

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Підставою для визнання договорів дарування недійсними позивач вказує на їх фіктивність, при цьому відповідно до доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 наголошує, що суд першої інстанції невірно визначився із характером спірних правовідносин надавши оцінку оспорюваним правочинам за ст. 229 ЦК України.
Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.
Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Положенням ч. 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі N 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі N 379/1256/15-ц (провадження N 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі N 756/9955/16-ц (провадження N 61-835св17).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі N 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі N 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі N 910/18436/16.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочин, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. (правова позиція висловлена в постанові Верховного суду у справі № 346/1681/17 від 21.07.2020 року)
Апеляційний суд не приймає до уваги висновок експерта експерта № 10/20 за результатами проведеної психологічної експертизи ОСОБА_2 , оскільки по-перше, вказаний доказ не був предметом дослідження в суді першої інстанції, апелянтом не вказано на поважність підстав неможливості подання вказано доказу в суді першої інстанції, по-друге, у вищевказаному висновку експерта зазначено що позивач не мав дійсного наміру відчуження спірних об`єктів, та його дії по відчуженню спірного майна не відповідали його внутрішній волі, проте апелянт в своїй скарзі посилається на те, що ним заявлялися вимоги лише з підстав статті 234 ЦК України, тобто відсутність наслідків правочинів на підставі його фіктивності.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ОСОБА_1 не довів фіктивності вчинення правочину дарування нерухомого майна.
Разом з тим, колегія суддів, з`ясувавши, що при розгляді справи сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Зміст викладених позивачем обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, про те, що мав намір на укладення договору зберігання майна, а не договору дарування, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування з підстав наявності в нього дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У частині першій статті 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. 
Частиною другою статті 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі.
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору зберігання майна, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого та рухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі та користування автомобілем та парко місцем після укладення договорів дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 наявний висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) зазначено, що «лише з`ясування таких обставин як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».
Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2020 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси, як співвласника багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довіреність посвідчена головою правління ОСББ «Шампанський 2/1» Копійка Л.І. (т.1 а.с.178).
Згідно квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 сплатив за послуги з користування природного газу в квартирі АДРЕСА_1 за лютий 2020 року (т.1 а.с.245), за послуги з користування електричною енергією за грудень 2019 року (т. 1 а.с247), за травень 2019 року (т.1 а.с.248).
Наявність такої довіреності та сплата витрат за житлово-комунальні послуги не свідчить про те, що ОСОБА_1 залишився проживати в подарованій квартирі.
Дійсно, 18.12.1995 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким заповів все своє майно ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в рівних частках (т.1 а.с.20).
З показань свідка ОСОБА_4 , яка є головою ОСББ «Шампанський 2/1» вбачається, що ОСОБА_1 оплачує всі комунальні послуги по довіреності сина. На запитання представника позивача ОСОБА_8 «чи переїхав син в квартиру» вказала, що вона не знає.
Свідок ОСОБА_9 відзначив, що знайомий зі сторонами та має з ними нормальні стосунки. По суті спору вказав, що він займається фінансовими питаннями утримання паркінгу по домовленості з ОСОБА_1 . Від голови ОСББ він випадково дізнався, що власником стояночного місця став син ОСОБА_1 та після знайомства з ОСОБА_2 свідок дізнався, що всі домовленості продовжуються.
Колегія суддів критично оцінює долучену до матеріалів справи довідку ОСББ «Шапанський 2/1» за підписом ОСОБА_4 та акт перевірки квартири на предмет осіб, які в ній проживали, за підписом комісії у складі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки останні суперечать показам ОСОБА_4 допитаної у судовому засіданні в суді першої інстанції у якості свідка.
Колегією суддів враховано,  що переважна більшість доводів як позовної заяви, так і апеляційної скарги містять аргументи та міркування про те, що після укладення договорів дарування відповідач змінив своє ставлення до позивача, що також не може бути правовою підставою для визнання недійсними договорів дарування з підстав помилки, яка мала існувати саме на момент вчинення таких правочинів.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 дійсно є особою похилого віку, 1939 року народження. За змістом виписки з медичної картки амбулаторного хворого позивач має певні вікові захворювання. Водночас, жодних доказів того, що позивач потребує постійного догляду і сторонньої допомоги до суду не надано.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Правові підстави для скасування судового рішення та ухвалення при апеляційному перегляді справи нового рішення про задоволення позову відсутні.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13.06.2022 року.
Головуючий:                                                                                О. В. Князюк

Судді:                                                          А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе